ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

14 січня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 160/4998/20	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді  Юрко І.В. (доповідач), суддів:  Білак С.В., Чабаненко С.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 липня 2020 року в адміністративній справі №160/4998/20 (головуючий суддя першої інстанції Луніна О.С.) за позовом ОСОБА_1 до Широківської районної державної адміністрації про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :
Позивач 05.05.2020 року (згідно штампу на поштовому конверті) звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Широківської районної державної адміністрації, в якому просила:
- визнати протиправною бездіяльність Широківської районної державної адміністрації щодо невиплати належної їй вихідної допомоги у зв`язку з припиненням повноважень посадової особи з 15 січня 2020 року у розмірі не менше ніж шестимісячний заробіток, що становить 199196 грн. 30 коп.;
- зобов`язати Широківську районну державну адміністрацію нарахувати та виплатити належну їй вихідну допомогу у зв`язку з припиненням повноважень посадової особи з 15 січня 2020 року у розмірі не менше ніж шестимісячний заробіток, що становить 199196 грн. 30 коп..
В обґрунтування позову зазначено, що відповідачем в порушення вимог ст.44 Кодексу законів про працю України не виплачено їй вихідну допомогу, передбачену цією статтею. В даному випадку припинення повноважень першого заступника голови Широківської РДА (посада, яку займала ОСОБА_1 ) зумовлено призначенням на посаду нового голови Широківської РДА та трудовий договір в силу імперативності положень ст.10 Закону України «Про державну службу» розірвано за заявою позивача про припинення повноважень у зв`язку з призначенням нового голови Широківської райдержадміністрації. Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, при прийнятті оскарженого розпорядження, протиправно не застосував положення ст.44 Кодексу законів про працю України, що призвело до порушення прав та гарантій позивача визначених чинним на час звільнення законодавством щодо отримання належної їй вихідної допомоги.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 липня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі з підстав, зазначених у позові. В обґрунтування апеляційної скарги зазначається, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження, а тому в суді апеляційної інстанції справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів в порядку письмового провадження, про що сторони повідомлені належним чином. 
Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, встановила наступне. 
Розпорядженням голови Широківської районної державної адміністрації від 04.09.2015 року №К-237/0/393-15 з 08.09.2015 року ОСОБА_1 призначено на посаду першого заступника голови райдержадміністрації з оплатою згідно із штатним розписом як таку, що пройшла за конкурсом, за переведенням з посади начальника відділу освіти райдержадміністрації (а.с.29).
22.11.2017 року ОСОБА_1 ознайомлена під підпис та отримала один примірник повідомлення про зміну істотних умов праці, яким позивача повідомлено, що у зв`язку з набранням чинності 15 листопада 2017 року Закону України від 09 листопада 2017 року № 2190-VІІІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо окремих питань проходження державної служби», яким внесено зміни до Закону України «Про державну службу» стосовно непоширення його дії на голів місцевих державних адміністрацій, їх перших заступників та заступників, відповідно до частини третьої і четвертої статті 32 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Позивача було поінформовано, що колишні істотні умови праці не може бути збережено. У разі незгоди на продовження роботи в нових умовах трудовий договір буде припинено відповідно до пункту 6 статті 36 Кодексу законів про працю України (а.с. 31). 
Розпорядженням Широківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області від 19.12.2019 року №К-42/0/393-19 відповідно до розпорядження Президента України від 13 грудня 2019 року №503/2019-рп «Про призначення Є.Ситниченка головою Широківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області» ОСОБА_2 приступив до виконання повноважень голови Широківської районної державної адміністрації з 19 грудня 2019 року (а.с. 32).
19.12.2019 року перший заступник голови райдержадміністрації ОСОБА_1 подала новопризначеному голові Широківської райдержадміністрації ОСОБА_2 заяву, в якій зазначила: «Відповідно до частини третьої статті 10 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» заявляю про припинення своїх повноважень у зв`язку з призначенням голови Широківської райдержадміністрації. Відповідно до п.5 ч.1 ст.41 та ст.44 Кодексу законів про працю України надати мені вихідну допомогу у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток» (а.с.33).
Резолюцією голови вказану заяву погоджено частково, а саме: «звільнити з моменту призначення голови райдержадміністрації, провести виплати відповідно до діючого п.9 ч.1 ст.36 КЗпП України».
Листом від 10.01.2020 року № 66/0/390-20 Дніпропетровська обласна державна адміністрація погодила звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника голови Широківської райдержадміністрації у зв`язку з припиненням повноважень відповідно до частини третьої статті 10 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» (а.с.36).
Розпорядженням Широківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області від 15.01.2020 року №К-2/0/393-20 15 січня 2020 року позивача звільнено з посади першого заступника голови Широківської районної державної адміністрації у зв`язку з припиненням повноважень та призначенням голови Широківської районної державної адміністрації, на підставі частини третьої статті 10 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», пункту 9 частини 1 статті 36 КЗпП України з виплатою грошової компенсації за невикористану щорічну основну та додаткову відпустки (а.с.38). 
Не погодившись із невиплатою вихідної допомоги, позивач оскаржила таку бездіяльність відповідача до суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що звільнення першого заступника голови районної державної адміністрації на підставі статті 10 Закону України № 586-XIV не є звільненням з ініціативи власника, тому законні підстави для застосування п.5 ч.1 ст.41 КЗпПУ до даних спірних правовідносин відсутні.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог з огляду на таке.

Закон України «Про місцеві державні адміністрації» відповідно до Конституції України визначає організацію, повноваження та порядок діяльності місцевих державних адміністрацій (далі по тексту - Закон №586).
Згідно із ч.3 ст.10 Закону №586 перші заступники та заступники голів місцевих державних адміністрацій заявляють про припинення своїх повноважень новопризначеним головам місцевих державних адміністрацій у день їх призначення.
Вказана норма містить додаткову, особливу підставу для звільнення працівника, пов`язану з його статусом, якої не містять КЗпП України чи Закон України «Про державну службу». Ця підстава законом пов`язується не з волевиявленням працівника чи роботодавця, а з фактом призначення нового голови місцевої державної адміністрації. 
Як вбачається з трудової книжки позивача та розпорядження Широківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області від 15.01.2020 року №К-2/0/393-20, ОСОБА_1 звільнено на підставі ч.3 ст.10 Закону №586-ХІV та п.9 ч.1 ст.36 КЗпП України, відповідно до якого підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені іншими законами (а.с.15, 38).
Позивач вказане розпорядження Широківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області від 15.01.2020 року №К-2/0/393-20 не оскаржувала ані в цілому, ані в будь-якій його частині.
Разом з тим, заявляючи позовні вимоги, позивач посилається на п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України, яким встановлено, що крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку припинення повноважень посадових осіб.
Відповідно до ч.1 ст.44 КЗпП України у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.
Проте, як зазначалось вище, позивач була звільнена на підставі ч.3 ст.10 Закону №586-ХІV та п.9 ч.1 ст.36 КЗпП України, тобто не з підстав, встановлених п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України.
Таким чином, до спірних правовідносин положення п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України застосуванню не підлягають, а тому позовні вимоги про нарахування та виплату вихідної допомоги, яка передбачена ч.1 ст.44 КЗпП України, задоволенню не підлягають.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 824/395/16а та від 19 грудня 2019 року у справі №  823/117/17. 
В апеляційній скарзі позивач посилається на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 06 серпня 2020 року у справі №186/294/16-а, та зазначає, що звільнення посадової особи із займаної посади передбачає дотримання й інших гарантій, передбачених трудовим законодавством, у тій частині, яка не суперечить положенням спеціального законодавства або ним не врегульована.
Суд апеляційної інстанції вказане посилання позивача до уваги не приймає, оскільки у справі №186/294/16-а звільнення особи відбулось саме на підставі п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України, що є умовою застосування ч.1 ст.44 КЗпП України. 

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, доведено правомірність невиплати позивачу вихідної допомоги у зв`язку з припиненням повноважень посадової особи у розмірі не менше ніж шестимісячний заробіток.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних та обгрунтованих юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.
Згідно частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 77, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
          
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 липня 2020 року в адміністративній справі № 160/4998/20 залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 липня 2020 року в адміністративній справі № 160/4998/20 залишити без змін. 
          Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

   
Головуючий - суддя                                                                      І.В. Юрко 

                               суддя                                                                      С.В. Білак 

                               суддя                                                                      С.В. Чабаненко