УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 березня 2021 року
м. Київ
справа №607/25403/19
провадження № 61-581ск21
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Калараша А. А. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Ткачука О. С., розглянувши питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від           09 липня 2020 року та на постанову Тернопільського апеляційного суду від 02 грудня 2012 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання правочину за розпискою від 01.03.2017 року про отримання позики ОСОБА_1 в розмірі           7000 доларів США недійсним.
Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 09 липня              2020 року, залишеним без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від                  02 грудня 2012 року, у задоволенні позову відмовлено.
11 січня 2021 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 09 липня 2020 року та на постанову Тернопільського апеляційного суду від 02 грудня 2012 року, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не надали оцінку тому, що на момент укладання розписки у позивача було загострення цукрового діабету, що підтверджується виписками і довідками з лікарні, в відповідач скористався таким становищем позивача, погоджуючись на такі високі відсотки користування коштами. Також суди не звернули увагу та доводи позивача, не надали їм належної оцінки, в зв`язку з чим дійшли неправильного висновку про те, що правочин не був вчинений під впливом обману та під тиском тяжких обставин. Натомість, скаржник вважає, що його доводи і подані ним докази у справі відповідають вимогам ЦПК щодо доведення ним своєї правової позиції з дотриманням принципу змагальності процесу.
Відповідно до пункту п`ятого частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, зокрема, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
Так судами встановлено, відповідно до розписки, ОСОБА_1 01 березня 2017 року позичив у ОСОБА_2 кошти в сумі 7000 дол. США терміном на один рік зі сплатою винагороди в розмірі 9% - 12% на місяць за користування позикою. Розписка написана та підписана ОСОБА_1 .
Постановою Тернопільського апеляційного суду від 02 грудня 2019 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в сумі        7 000,00 доларів США - основного боргу; 7580,71 доларів США - проценти за користування коштами за період з 01 березня 2017 року до 01 березня 2018 року;  368,79 дол. США 3% річних передбачених статтею 625 ЦК України за період з 02 березня 2018 року до 02 грудня 2019 року по день ухвалення судового рішення. Рішення суду набрало законної сили. 
Таким чином, між позивачем та відповідачем виникли правовідносини на підставі правочину (договору позики) щодо надання грошових коштів, сплати відсотків за користування ними та інших платежів.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 вказав, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.
Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню (такий правовий висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц).
Позивач посилався на те, що оспорюваний ним правочин був укладений під впливом обману. 
Підстава для визнання правочину недійсним визначені статтею 230 ЦК України. Тлумачення положень статті 230 ЦК України свідчить про те, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).
Обман,що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману.
Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести:
1.     по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину;
2.     по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином;
3.     по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.
Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. Судова практика щодо визначення поняття обману є усталеною, оскільки такий правовий висновок був викладений у постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2014 року у справі № 3-11гс14 та на час звернення з касаційною скаргою Велика Палата Верховного Суду від цього правового висновку не відступала.
З цього приводу суди попередніх інстанцій зазначили, що скаржник не довів належним чином, не обґрунтував належними та допустимими доказами введення його відповідачем в оману стосовно обставин, які впливали на вчинення спірного договору позики, наявності умислу у діях відповідача, істотності значення обставин, щодо яких позивача було введено в оману, і самого факту обману. Спірний договір про надання позики підписаний особисто позивачем на умовах, зазначених у договорі.
Позивач, звертаючись до суду з позовом, зазначив, що оспорюваний правочин був укладений ним під тиском тяжких обставин.
Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оспорює правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Такий правовий висновок щодо застосування статті 233 ЦК України у подібних правовідносинах викладений Верховним Судом України у постанові від 06 квітня 2016 року у справі № 6-551цс16 та Велика Палата Верховного Суду на час подання касаційної скарги не відступала від цього правового висновку. 
З цього приводу суди попередніх інстанцій зазначили, що скаржником не було доведено, що оспорюваний правочин було укладено ним під тиском тяжких обставин, оскільки наявність у позивача посвідчення на підтвердження наявності у останнього другої групи інвалідності та перебування у стані хворого не є доказом того, що отримані ним грошові кошти за договором позики були необхідні саме для лікування та саме під впливом цієї обставини скаржник погодився на вкрай невигідні умови договору.
За таких обставин суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в зв`язку з тим, що відповідно до усталеної судової практики скаржник не обґрунтував належним чином ті обставини, на які посилався як на підставу заявлених ним позовних вимог.
Доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, зводяться до роз`яснення порядку дослідження підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, яким користувалися суди попередніх інстанцій, вирішуючи спір, та до переоцінки доказів, що в контексті вимог частини першої статті 400 ЦПК України не входить до повноважень суду касаційної інстанції.
Суд касаційної інстанції бере до уваги такі посилання скаржника та звертає увагу останнього на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, за змістом якого встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у редакції, що діяла на час розгляду справи у суді першої інстанції, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц).
Таким чином, зі змісту касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що вона є необґрунтованою, суди попередніх інстанцій вирішили спір відповідно до усталеної правозастосовчої практики, а тому за таких підстав у відкритті касаційної скарги на підставі пункту п`ятого частини другої статті 394 ЦПК України слід відмовити.
Керуючись статтями 261, 394 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 09 липня 2020 року та на постанову Тернопільського апеляційного суду від 02 грудня 2012 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним.
Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді                                                                                                        А.  А.  Калараш
Є. В. Петров
О. С. Ткачук