ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

21 січня 2021 року                                                          м. Чернівці
справа № 725/910/20
провадження №22-ц/822/58/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого Височанської Н. К.
суддів: Лисака І.Н., Перепелюк І.Б.
секретар Собчук І.Ю. 
за участю: представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення, за апеляційною скаргою  ОСОБА_3  на рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 28 жовтня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Войтуна О.Б.,
В С Т А Н О В И В:
Короткий зміст позовних вимог
У  лютому  2019 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.
Позовна заява обґрунтована тим, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок (котедж) по АДРЕСА_1 . У вказаному будинку вона проживає з чоловіком та донькою без реєстрації, водночас зареєстровані її батько – ОСОБА_3 та мати ОСОБА_6 , які фактично в будинку тривалий час не проживають.
Зазначала, що ОСОБА_3 нехтуючи сімейними цінностями, почав створювати конфлікти та сварки, псувати морально-психологічну атмосферу у родині та спричиняти матері ОСОБА_6 як душевні страждання, так і фізичного болю, внаслідок чого між ними було розірвано шлюб та розпочався процес поділу майна.
ОСОБА_3 з метою провокацій почав періодично приходити до будинку вказуючи, що він там зареєстрований та має право проживати, поводив себе дивно та час від часу агресивно.
14 вересня 2019 року з будинку по АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 таємно викрав та в подальшому привласнив мобільний телефон марки «Айфон», вартістю 1300 дол. США, який належить її чоловіку, а також різного роду майна на загальну суму 158 600 грн., внаслідок чого були відкриті кримінальні провадження.
З 2018 року відповідач ОСОБА_3 фактично не проживає у будинку, спільного господарства з нею не вів та не веде, не сплачує комунальні платежі, участі в утриманні житла не бере, особистих речей в житловому приміщенні не має. Водночас жодних перешкод у користування жилим приміщенням ні вона, ні інші члени сім`ї відповідачу не чинили. В той же час ОСОБА_3 фактично тривалий час проживає в іншому будинку по АДРЕСА_2 .
Зазначала, що формальна реєстрація ОСОБА_3 в її житловому будинку має суттєве значення для розрахунку сум за комунальні послуги, вказувала, що неодноразово просила останнього знятися з реєстрації у вказаному будинку, на що відповідач відмовляється.
Згідно Акту-обстеження ОСББ «Відень» від 10.02.2020 року встановлено, що ОСОБА_3 з грудня 2018 року по даний час не проживає в будинку по АДРЕСА_1 .
Незважаючи на те, що ОСОБА_3 фактично не проживає за місцем реєстрації, з метою здійснення активних перешкод позивачці та членам її сім`ї у вільному та безпечному користування власним житлом, він продовжував вчиняти протиправні дії щодо її майна, зокрема 04 жовтня 2019 року прибувши до її будинку розірвав два сміттєвих пакети, розкидав сміття біля дверей, по сходах та на подвір`ї, створивши безлад та антисанітарні умови.
Посилаючись на вказані обставини, просила суд визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим будинком, що знаходиться по АДРЕСА_1 . 
10 березня 2020 року ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_8 ( ОСОБА_9 ) про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення.
В обґрунтування позову посилався на те, що з 28 жовтня 1989 року перебував у шлюбі з ОСОБА_10 , від якого у них народилася донька ОСОБА_5 . 
За час перебування у шлюбі з 28 жовтня 1989 року по 21 травня 2019 року вони з дружиною спільно займалися підприємницькою діяльністю та придбали нерухоме майно - житловий будинок (котедж) по АДРЕСА_1 , який в подальшому на підставі договору купівлі-продажу від 12 червня 2009 року було зареєстровано за донькою ОСОБА_1 . 
Вказував, що у вказаному будинку вони разом з дружиною ОСОБА_6 проживали з 2010 року, а донька перейшла проживати в квартиру придбану ними у шлюбі по АДРЕСА_3 , в якій проживає разом із сім`єю. Таким чином станом на 2010 рік він законно отримав право проживати у будинку в статусі члена сім`ї, а в подальшому, у зв`язку із розірванням шлюбу з членом сім`ї ОСОБА_6 , він набув статусу орендаря вказаного житлового будинку, тобто вважав, що між ним та донькою склалися правовідносини, що випливають з житлового законодавства, пов`язані з його правом на користування житловим будинком, в якому зареєстроване його місце проживання.
27 березня 2019 року рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці, яке залишено без змін постановою Чернівецького апеляційного суду шлюб між ним та ОСОБА_6 розірвано. Після розірвання шлюбу він продовжував проживати у будинку по АДРЕСА_1 , де знаходяться його речі та де він отримує поштову кореспонденцію.
З початку 2019 року колишня дружина, та під її психологічним тиском дочка, чинить йому перешкоди у користуванні житлом, не пускає до будинку, змінила на вхідних дверях замки чим порушує його право користування житловим приміщенням. З цього приводу він звертався до Чернівецького відділу поліції, який запропонував йому звернутися за вирішенням спору до суду.
Зазначив, що факт перешкоджання у користуванні квартирою також підтверджується заявами до Чернівецького відділу поліції №11204, 11653, 11654 від 30 серпня 2019 року, поясненнями та довідкою про результати його звернення від 03 та 08 вересня 2019 року, витягом з реєстру досудових розслідувань та копією скарги на бездіяльність прокуратури.
Також вказував, що після примусового виселення та крадіжки його майна колишньою дружиною, він вимушений жити у друзів та знайомих, де проживає і по даний час, іншого житла немає, у спірному будинку не проживає з поважних причин, оскільки донька під психологічним тиском матері не допускає його до житла.
Посилаючись на вказані обставини, просив суд зобов`язати ОСОБА_1 не чинити йому перешкод у користуванні житловим будинком по АДРЕСА_1 та вселити його у вказаний будинок.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 28 жовтня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення - відмовлено.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - задоволено.
Визнано ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим будинком (котедж), що знаходиться по АДРЕСА_1 .
Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги та позиції інших учасників
На дане рішення ОСОБА_3  подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову  ОСОБА_1  та задовольнити його позов до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення.
Вказує на те, що задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції помилково виходив з того, що факт його не проживання у спірному будинку понад рік підтверджений належними доказами та тим самим позбавив його права користування єдиним житлом. Проте ОСОБА_1 не довела факту його відсутності понад встановлений законом строк без поважних причин, оскільки його звернення з цим позовом обґрунтовувалось не проживанням у будинку з поважних причин, пов`язане з примусовим виселенням, заміною ключів вхідних дверей, перешкоджанням користуватися житлом. 
Зазначає, що інтересу до житла він не втрачав, що підтверджується його зверненнями із заявами до поліції, однак суд першої інстанції, внаслідок неправильного застосування норм матеріального та процесуального права, визнав його таким, що втратив право користування єдиним житлом.
Вважає, що суд першої інстанції невірно надав оцінку показам свідків та письмовим доказам, які підтверджують його не проживання у житловому будинку (котедж), що знаходиться по АДРЕСА_1 з поважних причин.
У відзиві на апеляційну скаргу  ОСОБА_1 просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а у задоволенні апеляційної скарги  ОСОБА_11 відмовити.

Позиція апеляційного суду 
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд, застосовані норми права та встановлені обставини
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства, повинно бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із отриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.
Задовольняючи позов ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_3 втратив право користування жилим приміщенням, як такий, що не проживає за місцем реєстрації понад рік. 
Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги за обома позовами є взаємовиключними.
Апеляційний суд не може погодитись із вказаними висновками суду першої інстанції з наступних підстав
Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок (котедж) по АДРЕСА_1 . У вказаному будинку зареєстровані її батько – ОСОБА_3 та мати ОСОБА_6 . 
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просила захистити її права як власника житла, шляхом визнання її батька ОСОБА_3 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, посилаючись на те, що він не проживає за місцем реєстрації понад рік.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме порушене право та з яких підстав.
Згідно з частинами першою, другою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 405 ЦК України строки у жилому приміщенні без поважних причин.
У справі, що переглядається, судом апеляційної інстанції встановлено, що між сторонами існує конфліктна ситуація з приводу користування спірним житловим будинком, що підтверджується численними зверненнями відповідача з відповідним заявами до Чернівецького відділу поліції, у яких зазначено, що донька ОСОБА_1 чинить заявнику перешкоди у користуванні спірним майном, змінила в будинку вхідні замки.
Вказаними діями ОСОБА_1 фактично позбавила відповідача ОСОБА_3 можливості доступу до спірного будинку та проживання у ньому.
Таким чином, колегія суддів вважає, що відповідач  ОСОБА_3 не проживав у спірному будинку з поважних причин, а саме із-за неприязних стосунків з донькою, позивачем по справі ОСОБА_1 .
Відповідач ОСОБА_3 не втратив з власної волі інтересу до спірного житла, в якому зареєстрований, і яке є його єдиним житлом, а його непроживання в житловому будинку понад рік пов`язане з об`єктивними причинами, та не може бути підставою для визнання його таким, що втратив право користування вказаним жилим приміщенням.
Отже, рішення суду першої інстанції в частині визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим будинком (котеджем) по АДРЕСА_1 підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні цієї вимоги.
Що стосується позовних вимог ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення, то вони підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.
Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.
Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).
У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).
Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.
В поданій апеляційній скарзі заперечуючи проти задоволення позову ОСОБА_1 , ОСОБА_3 посилається на те, що визнаючи його таким, що втратив право користування будинком, суд першої інстанції фактично позбавив його єдиного житла.
Апеляційний суд надаючи оцінку тим обставинам, що відповідач тривалий час проживав у спірному житловому будинку, вважає, що ОСОБА_3 має тривалий зв`язок із спірним майном як із житлом.
З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №198727900 вбачається, що відомості щодо наявного у ОСОБА_3 права власності на нерухоме майно відсутні (а.с.58).
Отже, судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідач не проживає в спірному житловому будинку з поважних причин, іншого місця проживання та реєстрації не має.
Окрім того, пред`явлення ОСОБА_3 позову та оскарження рішення суду першої інстанції свідчить про те, що він не втратив інтересу до вказаного житла, незалежно від його правового режиму, та є достатньою підставою для того, щоб вважати спірний будинок житлом відповідача в розумінні статті 8 Конвенції.  
Позивачем не надано доказів того, що відповідач, який є її батьком, перешкоджає їй користуватися, володіти та розпоряджатися своєю власністю, а також те, що відповідач не проживає у спірному житлову приміщенні без поважних причин, та втратив інтерес до спірного житла.
Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем ОСОБА_1 не доведено.
Отже, з огляду на викладене, рішення суду першої інстанції не може вважатися законним та обґрунтованим, таким, що відповідає вимогам ЦПК України, принципам верховенства права та справедливості.
Таким чином, апеляційний суд, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини та встановлених обставин справи, які підтверджені матеріалами, не погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позову ОСОБА_1 та відмовою в задоволенні позову ОСОБА_3 .
Аналізуючи вищевикладені обставини, беручи до уваги, що відповідач ОСОБА_3 не втратив інтересу до спірного житлового будинку, не проживає в ньому з поважних причин, оскільки позивач чинить йому перешкоди у доступі до житла, зважаючи на те, що ОСОБА_3 іншого житла не має, апеляційний суд дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити, а позов ОСОБА_3 задовольнити в повному обсязі.

Щодо розподілу судових витрат 
Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).
Враховуючи, що колегія суддів задовольняє апеляційну скаргу ОСОБА_3 та скасовує рішення суду першої інстанції, то з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягають стягненню 3783,60 грн. у рахунок компенсації судових витрат за сплату судового збору за подання апеляційної скарги.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до п. 1 ст.  376 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи наведене вище, суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому рішення суду слід скасувати.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_3 задовольнити.
Рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 28 жовтня 2020 року скасувати.
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням відмовити.
Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення задовольнити.
Зобов`язати ОСОБА_1  не чинити  ОСОБА_3  перешкод у користуванні житловим будинком (котеджем) по АДРЕСА_1 .
Вселити  ОСОБА_3 у житловий будинок (котедж) по АДРЕСА_1 .
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати за подання апеляційної скарги у розмірі 3783 (три тисячі сімсот вісімдесят три) гривні 60 копійок.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складений 27 січня 2021 року.

Головуючий                                                Н.К. Височанська
Судді:                                                 І.Н. Лисак
                                                              І.Б. Перепелюк