Справа № 2-3570/11

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        10 лютого 2021 року м. Ужгород
Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідачки Готри Т. Ю.,
суддів Собослоя Г. Г., Кондора Р. Ю., 
з участю секретарки судового засідання Балаж Н.С.,

розглянувши у відритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою Виконавчого комітету Ужгородської міської ради до ОСОБА_1 про виселення із займаного житлового приміщення, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представниця – адвокатеса Майстренко Наталія Миколаївна, на заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 3 листопада 2011 року, ухвалене суддею Ротмістренком М. В.,

в с т а н о в и в:

У квітні 2011 року Виконавчий комітет Ужгородської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про виселення із займаного житлового приміщення.
Позов обґрунтовано тим, що 27.10.2010 виконкомом Ужгородської міської ради прийнято рішення № 357 «Про тимчасове поселення в гуртожиток». Цим рішенням, на підставі листа КАТП 072801 від 22.10.2010 № 83 та спільного рішення адміністрації профкому КАТП 072801, комунальному автотранспортному підприємству надався гуртожиток виконкому міської ради за адресою 31-військове містечко 2/1 (літ 36). Відповідно до цього рішення було урегульовано питання поселення у даний гуртожиток начальника гаража ОСОБА_1 у секцію № НОМЕР_1 , загальною площею 66,10 кв м. і, як наслідок, його фактично поселено в зазначену секцію, про що свідчить виписка з будинкової книги про склад сім`ї та реєстрацію. 
4 листопада 2010 року начальника гаража ОСОБА_1 за його заявою було звільнено із займаної посади, що стверджується відповідним наказом № 36-к. 
Посилаючись на ст. 127 ЖК УРСР позивач уважав, що після звільнення ОСОБА_1 з посади у нього автоматично виник обов`язок виселитися з гуртожитку, який йому надавався для тимчасового проживання на період виконуваної ним роботи. Зазначав виконком міської ради і те, що відповідно до ст. 40 «Примірного положення про гуртожитки» працівників, які поселилися в гуртожитку у зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Статтею 41 цього ж положення визначено коло осіб, котрих не може бути виселено з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення, однак ОСОБА_1 до числа таких осіб не відноситься. 
На підставі цього директором КАТП Грамотником В.І. 23 грудня 2010 року ОСОБА_1 було надіслано попередження з одночасним проханням звільнити протягом одного місяця займане ним житлове приміщення у гуртожитку, оскільки він уже не є працівником даного автотранспортного підприємства. Аналогічні попередження були надіслані відповідачу і 06.01.2011, 14.01.2011, які ним залишенні без реагування. 
За наведених обставин виконком Ужгородської міської ради просив зобов`язати ОСОБА_1 виселитися із займаного ним житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Ужгородського міськрайоного суду Закарпатської області від 3 листопада 2011 року уточнений позов виконавчого комітету Ужгородської міської ради задоволено. Виселено ОСОБА_1 із займаного ним житлового приміщення в секції № 4 гуртожитку 31-го військового містечка 2/1 та зобов`язано ВГІРФО Ужгородського МУ УМВС України в Закарпатській області зняти ОСОБА_1 з реєстраційного обліку за цією адресою. 

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про перегляд указаного заочного рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03.11.2011.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 вересня 2020 року зазначену заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі представниця відповідача ОСОБА_1 – адвокатеса Майстренко Н.М. посилалась на незаконність та необґрунтованість даного заочного рішення місцевого суду, оскільки судом неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.
Скарга мотивована тим, що судом належним чином не враховано роботу відповідача на посаді начальника гаража в комунальному автотранспортному підприємстві Ужгородської міської ради за безстроковим трудовим договором, тобто на постійній основі, а відтак застосування судом першої інстанції положень статей 127, 132 ЖК УРСР, які стосуються тимчасових працівників за строковим трудовим договором, є помилковим. До того ж ОСОБА_1 було звільнено не за власним бажанням, а за угодою сторін на підставі пункту 1 ст. 36 КЗпПУ. 
Зазначала і те, що місцевим судом не звернуто уваги на невірно обраний позивачем спосіб захисту, оскільки виселенню з жилого приміщення підлягає особа, яка втратила право користування житловим приміщенням, однак такого рішення судом не приймалось. 
За наведених обставин та з урахуванням усталеної практики ЄСПЛ, а також проживання і наявності реєстрації відповідача у спірному житлі понад 10 років, відсутністю в нього іншого житла, просила оскаржене заочне рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу позивач Виконавчий комітет Ужгородської міської ради не скористався. 

У судовому засіданні представниця відповідача ОСОБА_1 – адвокатеса Майстренко Н.М. апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити з підстав наведених у ній.

Представник Виконкому Ужгородської міської ради у судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, а тому, на думку колегії суддів і відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення представниці відповідача ОСОБА_1 – адвокатки Майстренко Н.М., перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з пунктом 9 Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження в яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Задовольняючи уточнений позов Виконавчого комітету Ужгородської міської ради  місцевий суд виходив із його доведеності та обґрунтованості, оскільки позивач, як власник спірного житла, має право в порядку ст. 391 ЦК України на захист свого права власності від порушень, хоч і не пов`язаних з позбавленням володіння, та за приписом ч. 1 ст. 132 ЖК УРСР працівників, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин. У зв`язку з цим суд визнав і підставною вимогу позивача про зобов`язання ВГІРФО Ужгородського МУ УМВС України в Закарпатській області зняти ОСОБА_1 з реєстраційного обліку у спірному житловому приміщенні.
Проте колегія суддів із таким висновком суду першої інстанції погодитися не може, оскільки такого суд дійшов із порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права з огляду на таке. 
Судом установлено, що 1 жовтня 2010 року ОСОБА_1 , згідно з наказом № 31-к від 01.10.2010, було прийнято на роботу за безстроковим трудовим договором на посаду начальника гаража КАТП-072801, що підтверджується відомостями з його трудової книжки /а.с.40/. 
Відповідно до рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради № 357 від 27.10.2010 «Про тимчасове поселення в гуртожиток» було вирішено: гуртожиток виконкому міської ради за адресою АДРЕСА_2 , без комунальних вигод, надати КАТП 072801 для тимчасового поселення працівників підприємства; на підставі клопотань від 15.10.2010, спільного рішення адміністрації та профкому КАТП 072801 від 14.10.2010 та заяв громадян поселити, зокрема у секцію № НОМЕР_1 за цією ж адресою начальника гаража ОСОБА_1 /а.с.7/.
Правомірність уселення відповідача ОСОБА_1 до спірного житла позивачем не заперечується. 
Як убачається з наказу директора КАТП 072801 Рахімова Є.Б. № 36-к від 04.11.2010 та даними трудової книжки ОСОБА_1 , останнього звільнено з 05.11.2010 із займаної посади начальника гаража за угодою сторін, на підставі пункту 1 ст. 36 КЗпПУ /а.с.9, 40/.
Попередженнями КАТП 072801 за № 99 від 23.12.2010, № 2 від 06.01.2011, № 7 від 14.01.2011 ОСОБА_1 було наголошено на необхідність звільнити займане житлове приміщення у гуртожитку за адресою АДРЕСА_3 , з підстав припинення ним за власним бажанням із 06.10.2010 трудових відносин із даним підприємством /а.с.10-12/.
Із довідки (виписки із будинкової книги про склад сім`ї та реєстрацію) за вих № 375 від 18.01.2011 убачається, що ОСОБА_1 з 30 грудня 2010 року є зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1 . Це саме підтверджено і відомостями адресно-довідкового бюро ГУМВС України в Закарпатській області /а.с.8,14/. 
Матеріалами справи також установлено, що відповідач ОСОБА_1 до теперішнього часу проживає та зареєстрований у спірному житловому приміщенні гуртожитку, що підтверджується, насамперед, його зверненням до Ужгородської міської ради від 20.02.2020 з приводу неможливості приватизації займаного ним житла і наданням йому відповідних документів /а.с.39/, відповіддю виконавчого комітету Ужгородської міської ради на це звернення ОСОБА_1 саме за адресою: АДРЕСА_4 /а.с.35/, процесуальними документами по справі, а протилежного матеріали справи не містять.
Приписами статті 127, частин першої-третьої статті 132 ЖК УРСР /в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, які без змін і на теперішній час/ регламентується, що для проживання, зокрема робітників, а також інших громадян у період роботи можуть використовуватися гуртожитки. Сезонні, тимчасові працівники й особи, які працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, аніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. 
Подібні положення на час виникнення спірних правовідносин містилися і в пунктах 40, 41 Розділу VII «Виселення з гуртожитків» Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 03.06.1986 за № 208, яке утратило чинність на підставі постанови КМУ за № 582 від 12.08.2015.
На переконання колегії суддів, наведені вище норми у даному випадку, як підстава для виселення ОСОБА_1 зі спірного гуртожитку без надання йому іншого жилого приміщення, застосовані бути не можуть, оскільки: 1) відповідач був прийнятий на роботу за безстроковим трудовим договором, а не строковим; 2) відповідача було звільнено з роботи саме за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпПУ), а не за закінченням строку трудового договору (п. 2 ст. 36 КЗпУП); 3) розірвання трудового договору відбулося не з ініціативи працівника ОСОБА_1 в порядку статей 38, 39 КЗпПУ (п. 4 ст. 36 КЗпПУ). 
Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Зі змісту ст. 9 Конституції України слідує, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Частиною 4 ст. 10 ЦПК передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело право.
Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. 
Так, відповідно до вимог ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу, зокрема до свого житла. Органи державної влади не можуть утручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно з законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Приписами ч. 4 ст. 263 ЦПК України констатовано, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд ураховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ і, зокрема постанови Цивільного касаційного суду Верховного Суду від 24 вересня 2020 року в справі № 725/5098/17 (провадження № 61-23360св19) наголошено, що «житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 ст. 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла  (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, від 05.07.2012). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, §§ 41, 44, від 02.12.2010). У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальнодоступної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. 
Отож, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену  пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинено, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінено на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має буди оцінено на предмет пропорційності такого втручання тощо.
Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
З урахуванням наведеного, апеляційний суд доходить переконання, що задовольняючи позов виконкому Ужгородської міської ради про виселення ОСОБА_1 із наданого йому в установленому законом порядку житлового приміщення і без надання при цьому іншого житла, судом першої інстанції не було дотримано як вимог національного законодавства (стаття 47 Конституції України, статей 9, 127, 132 ЖК Української РСР), так і вимог ст. 8 Конвенції. 
Водночас із матеріалів справи вбачається, що це житло в ОСОБА_1 є єдиним його житлом, він у ньому зареєстрований та проживає тривалий час понад 10 років та має намір його приватизувати, а позивачем заочне рішення у даній справі, яке набрало законної сили ще у 2011 році, так до 2021 року до примусового виконання не зверталось, що свідчить про відсутність у виконавчого комітету Ужгородської міської ради нагальної необхідності у його виконанні. 
З урахуванням цього, на думку колегії суддів, у контексті ст. 8 Конвенції трискладового елементу, де кожен наступний елемент не досліджується при непідтверджені попереднього елементу, то вимоги позивача і прийняте місцевим судом рішення не можуть уважатися законними, а відтак /також/ необхідними та співмірними щодо утручання у право ОСОБА_1 на «житло».
Окрім цього, колегія суддів звертає увагу на порушення місцевим судом норм процесуального права, які були чинними на час розгляду справи.
Так, відповідно до вимог ст. 31 ЦПК України (в редакції станом на 03.11.2011) до початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову.
Однак із матеріалів справи слідує, що позивач, звертаючись із цим позовом до суду в квітні 2011 року до ОСОБА_1 , просив лише його виселити із займаного житлового приміщення. При цьому, як убачається з журналу судового засідання від 03.11.2011 /а.с.21/ та матеріалів справи представниця позивача ОСОБА_2 лише усно уточнила позовні вимоги, фактично їх змінила, що призвело до ухвалення судового рішення і про зобов`язання ВГІРФО Ужгородського МУ УМВС України в Закарпатській області (яке не є стороною, не є відповідачем у справі) зняти ОСОБА_1 з реєстраційного обліку за спірним місцем проживання, що призвело до порушення прав відповідача, а також засад і принципів цивільного судочинства, зокрема диспозитивності та змагальності сторін тощо.
З огляду на наведене, апеляційний суд констатує, що позивач не довів належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності достатніми доказами своїх вимог, які не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає слушними, оскільки вони ґрунтуються на вимогах закону і фактичних обставинах справи та спростовують висновки суду першої інстанції, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню. 
За таких обставин, оскаржене рішення суду не може вважатись законним та обґрунтованим, а тому відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з одночасним ухваленням по справі нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
Керуючись статтями 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представниця – адвокатеса Майстренко Наталія Миколаївна, задовольнити.

Заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 3 листопада 2011 року скасувати.

У задоволенні позову Виконавчого комітету Ужгородської міської ради до ОСОБА_1 про виселення із займаного житлового приміщення відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 лютого 2021 року.

Суддя-доповідачка

Судді