ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 643/19424/19                Головуючий суддя І інстанції Майстренко О. М.
Провадження № 22-ц/818/607/21        Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2021 року                                                                м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого                                        Яцини В.Б.,
суддів колегії                                        Бурлака І.В., Котелевець А.В.,
за участю секретаря судового засідання        Семикрас О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Харківської міської ради на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 21 січня 2020 року, ухвалене у складі судді Майстренко О.М. по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та просив визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 .

Позов мотивовано тим, що на підставі ордеру на житлове приміщення №066475 від 22.07.1988 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 володіють ізольованою квартирою АДРЕСА_1 . На даний час зазначена квартира належить до житла державного житлового фонду.

        ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується повторно виданим свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 29.05.2019.

       Відповідно до Інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади міст Харкова від 20.04.2019 та довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 22.10.2019, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані : ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - з 11.05.1993 року; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - з 06.09.2002 року.

Заважує, що реєстрація місця проживання дитини здійснена з порушенням, адже дитина зареєстрована майже за шість років до власного народження, що є неприпустимим та призводить до порушення прав позивача на якого покладено зайвий тягар зі сплати комунальних та інших платежів.

Зазначає, що рішенням Московського районного суду міста Харків від 11.11.2015, ухваленим по справі №643/16206/15 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , шлюб, укладений 07.03.2008, між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 у Московському відділі реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис №210 - розірвано. Судовим рішенням також встановлено, що сторони не підтримують шлюбні стосунки вже три роки.

Вважає, що  на даний час донька позивача,  ОСОБА_2 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом зі своєю матір`ю  ОСОБА_4 за іншою адресою, ніж квартира позивача, та враховуючи, що шлюбні відносини батьки не підтримують три роки і реєстрація місця проживання дитини здійснена з порушенням  позивач     вважає що  існують об`єктивні підстави для визнання  ОСОБА_2  такою, що втратила  право користування житлом,  у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 21 січня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі Харківська міська рада просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування скарги зазначено, що відповідач у справі ОСОБА_2 , є неповнолітньою, має право реалізовувати свої права лише через законного представника, тому вона є неналежним відповідачем у справі, квартира не приватизована, належить територіальній громаді м. Харкова в особі Харківської міської ради, обов`язком якої є збереження житлової площі за тимчасово відсутнім наймачем.

Проте, з матеріалів справи вбачається, що ані судом першої інстанції, ані учасниками справи не було залучено Харківську міську раду в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору.

Міська рада вважає, що не всі обставини, які мають значення для справи, були з`ясовані судом першої інстанції, а також вони не були підтвердженні належними та допустими доказами, що згідно із ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення.

Також вважає, що судом першої інстанції не було з`ясовані причини відсутності відповідача у спірній квартирі. Зокрема, відсутні відомості щодо виїзду відповідача за кордон, відомості із закладів соціального захисту населення щодо визнання відповідача непрацездатним, знаходження його в установі соціальної допомоги чи перебування у місцях позбавлення волі.

Учасники справи не скористались своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи. 

Вислухавши доповідь судді-доповідача, за відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце її розгляду, що відповідно до ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

За правилом п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Задовольняючи вимоги позову, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що відповідач відсутній у спірній квартири понад шість місяців без поважних причин, а тому він втратив право користування житловим приміщенням у цій квартирі.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі ордеру на житлове приміщення №066475 від 22.07.1988 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 володіють ізольованою квартирою АДРЕСА_1 , яка належить до житла державного житлового фонду.

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 29.05.2019 року виданого Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Харківській області, актовий запис №16074.

Згідно з Інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади міст Харкова від 20.04.2019 року та довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 22.10.2019 року, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 – з 11.05.1993 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 – з 06.09.2002 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

За правилом ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Нормою ст. 72 ЖК УРСР передбачено визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Судам у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 ЖК УРСР жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках: 1) призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років – протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період – протягом усього періоду проходження військової служби, а якщо під час її проходження вони отримали поранення, інше ушкодження здоров`я та перебувають на лікуванні в медичних закладах або потрапили в полон чи визнані безвісно відсутніми – на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у районних (міських) військових комісаріатах після звільнення з військової служби після закінчення ними лікування в медичних закладах, незалежно від строку лікування, повернення з полону, скасування рішення суду про визнання особи безвісно відсутньою чи ухвалення судом рішення про оголошення особи померлою;
2) тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання; 
3) влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. 
4) виїзду у зв`язку з виконанням обов`язків опікуна чи піклувальника, наданням батькам-вихователям житлового будинку або багатокімнатної квартири для створення дитячого будинку сімейного типу – протягом усього часу виконання таких обов`язків; 
5) влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей з інвалідністю, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги – протягом усього часу перебування в них;
6) виїзду для лікування в лікувально-профілактичному закладі – протягом усього часу перебування в ньому; 
7) взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі – протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї.

Крім того, якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття з передбачених ст. 107 ЖК УРСР підстав, що перебуває поза межами підстав заявленого по справі позову.

Таким чином до предмету доказування по цій справі входить встановлення як відсутність особи у жилому приміщенні поза строк шість місяців, так причини такої відсутності.

Згідно із ч.ч. 1-4 ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Тому, позивач відповідно до вказаних норм ст.ст. 12, 81 ЦПК України та у контексті передбачених у ст.ст. 71, 72 ЖК України підстав для визнання відповідача таким, що втратила право користування жилим приміщенням, зобов`язаний у цій справі довести відсутність відповідача без поважних причин у житловому приміщенні за адресою мешкання безперервно протягом шести місяців до дня звернення до суду з цим позовом, для чого суду необхідно встановити фактичне місце проживання відповідача, а у разі відсутності таких даних – встановити причину відсутності таких відомостей у позивача. 

З огляду на це колегія суддів погоджується з доводами скарги про те, що факт відсутності відповідача не підтверджується належними, допустимим та достовірними доказами. 

За відсутності даних, що свідчать як про відсутності відповідача за місцем реєстрації без поважних причин понад шість місяців, так і про причини його відсутності, які не можуть не бути відомими позивачу – батьку відповідача, за відсутності відомостей з найближчого оточення відповідача за місцем навчання, вірогідного лікування, щодо отримання поштових відправлень, від правоохоронних органів, паспортного контролю тощо, які мають свідчити про зміну місця проживання відповідача її тривалість та причину, - суд не мав підстав для застосування згаданої норми ст. 71 ЖК УРСР. 

До позовної заяви позивачем не долучено жодних належних та допустимих доказів , які б свідчили про відсутність відповідача у квартирі позивача.

Таким чином, слід визнати обґрунтованими доводи скарги, що всупереч положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України позивач не довів належними, достовірними у розумінні ст. 76 ЦПК України доказами відсутність передбачених ч. 2 ст. 71 ЖК УРСР випадків, за яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців.

З огляду на те, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушив норми матеріального і процесуального права, а доводи скарги висновки суду спростовують, колегія суддів на підставі п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України задовольняє апеляційну скаргу, а оскаржуване рішення – скасовує та відмовляє у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Внаслідок задоволення скарги та ухвалення нового рішення згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України сплачений апелянтом судовий збір відшкодовується позивачем.

Керуючись ст.ст. 259, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Харківської міської ради – задовольнити.

Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 21 січня 2020 року – скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 – відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Харківської міської ради (код ЄДРПОУ 04059243) сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги розмірі 1260 гривні.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 22 січня 2021 року.

Головуючий                                                        В.Б. Яцина.

Судді колегії                                                        І.В. Бурлака.

                                                                       А.В.Котелевець.