КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

  Справа №757/41659/20                                                                                   Головуючий у І інстанції Вовк С.В.
  Провадження №22-ц/824/718/2021                                                                Головуючий у 2 інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
 22 лютого 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
 
судді-доповідача                                      Голуб С.А.,  
          суддів:                                                      Ігнатченко Н.В., Таргоній Д.О., 
         за участі секретаря судового засідання   Сакалоша Б.В.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1  на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2020 року про забезпечення позову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Горизонт», ОСОБА_1 про визнання договору недійсним,
ВСТАНОВИВ:
 
У вересні 2020 року позивач звернувся до суду першої інстанції з вказаним позовом, посилаючись на те, що договір відступлення прав вимоги є недійсними, так як не відповідають положенням чинного цивільного законодавства України, а тому просив суд першої інстанції визнати недійсним з моменту укладення договір відступлення права вимоги №22/19 від 11 листопада 2019 року, укладений між ТОВ «Фінансова компанія Горизонт» та ОСОБА_1 .
Одночасно зі зверненням до суду з позовом, ОСОБА_2 подав заяву про забезпечення позову посилаючись на те, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2016 року стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором у розмірі 4166073 грн. У березні 2020 року з метою примусового виконання вказаного рішення було відкрито виконавче провадження, в якому стягувачем є ОСОБА_1 на підставі оспорюваного договору про відступлення прав вимоги. В межах виконавчого провадження накладено арешт на майно та рахунки ОСОБА_2 , а на прилюдних торгах реалізовано транспортний засіб, який належить ОСОБА_2 на праві власності. Такі дії завдають останньому матеріальних збитків.
Основною метою виконавчого провадження є задоволення вимог стягувача та стягнення коштів на його рахунок з боржника, що і здійснюється в межах виконавчого провадження. Таким чином, у випадку задоволення позовних вимог, невжиття заходів забезпечення позову унеможливить виконання рішення суду в майбутньому, оскільки майно, яке належить на праві власності ОСОБА_2 буде незаконно стягнуто особою, без достатніх на те правових підстав, а права та охоронювані законом інтереси залишаться порушеними.
На підставі викладеного в заяві про забезпечення позову, ОСОБА_2 просив суд першої інстанції вжити заходи забезпечення позову, а саме зупинити стягнення на підставі виконавчого листа №755/16868/15, виданого 13 березня 2020 року Дніпровським районним судом м. Києва (ВП №61551656), яке об`єднане з виконавчим листом №755/22611/14, виданого 06 липня 2020 року Дніпровським районним судом м. Києва (ВП №62963431), які об`єднані у зведене виконавче провадження №62976891, до набрання законної сили рішенням суду; зупинити дію договору відступлення прав вимоги №22/19 від 11 листопада 2019 року, укладений між ТОВ «Фінансова компанія Горизонт» та ОСОБА_1 до набрання законної сили рішенням суду.
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2020 року заяву було задоволено заяву про забезпечення позову та зупинено стягнення на підставі виконавчого листа №755/16868/15-ц, виданого 13 березня 2020 року Дніпровським районним судом міста Києва (ВП № 61551656), яке об`єднане з виконавчим листом №755/22611/14-ц, виданого 06 липня 2020 року Дніпровським районним судом м. Києва (ВП № 62963431), які об`єднані у зведене виконавче провадження № 62976891 до набрання законної сили рішенням суду; зупинено дію договору відступлення права вимоги № 22/19 від 11 листопада 2019 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Горизонт» та ОСОБА_1 до набрання законної сили рішенням суду.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.
В доводах апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про обґрунтованість заяви про забезпечення позову та про наявність підстав для її задоволення, оскільки, застосування такого заходу забезпечення позову, як зупинення стягнення на підставі виконавчого листа призводить до блокування виконання рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2016 року, яке набрало законної сили і за умови недоведеності наявності порушення прав заявника укладенням спірного правочину, свідчить про його неспівмірність та порушуватиме збалансованість інтересів сторін справи;
Також оскаржувана ухвала суду є безпідставною та необґрунтованою, тому що судом жодним чином не обґрунтовано неможливості розгляду позову без зупинення рішення суду, що набрало законної сили, шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого листа, а також яким чином не зупинення виконавчого провадження унеможливить виконання рішення прийняте за наслідками розгляду позову боржника.
Окрім того, чинним цивільним процесуальним законодавством відсутня можливості щодо зупинення рішення суду, що набрало законної сили, шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого листа або ж зупинення виконання виконавчого листа, який не є предметом оскарження у даному спорі.
Таким чином, ухвалою Печерського районного суду міста Києва у справі №757/41659/20-ц від 05 жовтня 2020 року істотно порушило законне право стягувача на примусове виконання рішення суду в межах виконавчого провадження виконавче провадження № 61551656 з примусового виконання виконавчого документа №755/16868/15-ц про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , заборгованості за кредитним договором №КФ-000416-2612 від 30 грудня 2013 року.
В доводах апеляційної скарги, скаржник також стверджує про те, що судом першої інстанції було порушено принцип RES JUDICATA шляхом безпідставного зупинення виконавчого провадження. Так як процес примусового виконання судового рішення у цивільній справі необхідно розглядати як невід`ємну частину механізму судового захисту права в порядку цивільного судочинства виходячи з наступного:
мета цивільного судочинства, закріплена у ст.2 ЦПК України (захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави) в повній мірі досягається пише в результаті виконання вимог судового рішення. Виконавче провадження є логічним продовженням судового розгляду та не може без нього існувати, як, сам судовий розгляд втрачає сенс без можливості звернення судового рішення до примусового виконання;
провадження щодо примусового виконання судового рішення є проявом процесуального принципу обов`язковості судового рішення, без нього даний принцип перетворюється на просту декларацію.
Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відступ від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. п.46 рішення у справі «Устименко проти України», п.п.51,52 рішення у справі «Рябих проти Росії», п.31 рішення у справі «Марушин проти Росії», п.61 рішення у справі «Брумареску проти Румунії»),
Таким чином, зупиняючи виконання виконавчого листа порушується принцип остаточності судового рішення по справі №755/16868/15-ц, що набрало законної сили та підлягає виконанню, порушуються положення Конституції України, ЦПК України.
Предметом спору у даній справі є визнання недійсним з моменту укладення договір про відступлення права вимоги № 22/19 від 11 листопада 2019 року між ТОВ «Фінансова компанія Горизонт» та ОСОБА_1 . Разом з тим, ОСОБА_2 просив суд, зупинити стягнення на підставі виконавчого листа №755/16868/15-ц виданого 13 березня 2020 року в іншій цивільній справі.
Згідно з п.6 ч.1 ст.150 ЦПК України, зупинення стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку, може застосовуватись судом, як захід забезпечення позову.
Системний та логічний аналіз зазначеної норми свідчить про те, що зупинення судом стягнення на підставі виконавчого документа, застосовується судами, як захід забезпечення позову, при розгляді справ щодо оскарження виконавчих написів та про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.
Таким чином, у суду першої інстанції були відсутні підстави, передбачені законом, щодо можливості зупинення рішення суду, що набрало законної сили, шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого листа в межах спору про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги № 22/19 від 11 листопада 2019 року, укладеного між ТОВ «Фінансова компанія Горизонт» та ОСОБА_1 .
Отже обраний ОСОБА_2 спосіб забезпечення позову та оскаржувана ухвала Печерського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2020 року у справі №757/41659/20-ц не відповідає його меті та завданням цивільного судочинства.
Також судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали не зазначено жодного встановленого ним факту та мотиву щодо застосування заходів забезпечення позову, не наведено конкретних обставин щодо заподіяння шкоди правам, свободам чи інтересам позивача з боку відповідача.
На підставі викладеного в апеляційній скарзі, ОСОБА_1 просить суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.
В порядку визначеному ст. 360 ЦПК України, відзив на апеляційну скаргу у письмовій формі на адресу суду апеляційної інстанції не надходив.
Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 
В судовому засіданні представник скаржника адвокат Чорний І.В. підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.
ОСОБА_2 та його представник адвокат Годованюк О.В. в судове засідання 15 лютого 2021 року не з`явилися. Годованюк О.В. направив суду клопотання в якому просив відкласти розгляд справи у зв`язку його неможливістю прибути у судове засідання. Клопотання було задоволено і судове засідання було відкладено на 22 лютого 2021 року.
22 лютого 2021 року ОСОБА_2 та його представник адвокат Годованюк О.В. в судове засідання не з`явились. Про дату, час та місце судового засідання його представник адвокат Годованюк О.Л. повідомлений шляхом направлення судової повістки на електронну адресу адвоката.
         Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги доходить висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, враховуючи наступне.
Задовольняючи заяву про забезпечення позову суд першої інстанції виходив з того, що у випадку задоволення позову по даній справі та визнання договору відступлення права вимоги № 22/19 від 11 листопада 2019 року недійсним (відповідно до якого видано виконавчий лист), буде мати наслідком визнання виконавчого листа таким, який не підлягає виконанню, а, всі дії приватного виконавця Іванова А. В. будуть протиправними. Водночас, позивач буде змушений звертатися до суду з позовами про повернення йому майна, яке було вилучено та реалізовано під час виконавчого провадження.
         Суд апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками суду першої інстанції враховуючи таке.
  Згідно із ч.ч. 1 та 2 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Види забезпечення позову визначені положеннями статті 150 ЦПК України та до них належать: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.
При цьому, відповідно до вимог ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Вирішуючи питання про забезпечення позову та приймаючи за ним рішення, суд зобов`язаний враховувати обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, та зазначені ним докази, що підтверджують кожну обставину.
Відповідно до п.п. 4,5,6 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. 
Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). 
При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Н. проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.
При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору є визнання недійсним договору відступлення прав вимоги №22/19 від 11 листопада 2019 року, який жодним чином не пов`язується зі здійснення примусового виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2016 року, що ухвалене у іншій цивільній справі №755/16868/15, а тому в даному випадку взагалі не може ставитися питання про вжиття заходів забезпечення позову у вигляді зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа.
Окрім того, згідно з нормами чинного законодавства України, зупинення стягнення на підставі виконавчого документа, як вид забезпечення позову, допускається лише у виняткових випадках, а саме під час розгляду справи про оскарження боржником виконавчого документа в судовому порядку.
Щодо іншого виду забезпечення позову, яким є зупинення дії договору відступлення прав вимоги №22/19 від 11 листопада 2019 року, то такий вид забезпечення позову не передбачений жодними іншими законодавчими актами України, окрім того вжиття судом такого заходу забезпечення позову жодним чином не забезпечить виконання можливого рішення суду.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового та передчасного висновку про задоволення заяви про забезпечення позову, не перевіривши та не з`ясувавши всі обставини, що мають значення при вирішення даного питання.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Враховуючи викладені норми права та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що ухвала суду першої інстанції про забезпечення позову була постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню судом апеляційної інстанції з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі, таким чином апеляційну скаргу слід задовольнити, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову. 
Керуючись ст.ст. 149, 150, 157, 374, 376, 382, 383, 384 України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2020 року про забезпечення позову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Горизонт», ОСОБА_1 про визнання договору недійсним скасувати та ухвалити нове судове рішення.
В задоволенні заяви  ОСОБА_2 про забезпечення позову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Горизонт», ОСОБА_1 про визнання договору недійсним відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення в порядку та з підстав, що визначені ст. 389 ЦПК України.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
         Повне судове рішення складено 25 лютого 2021 року.

Суддя-доповідач

Судді: