справа № 361/7542/20                                     головуючий у суді І інстанції Дутчак І.М.
провадження № 22-ц/824/3094/2021             суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.

П О С Т А Н О В А
Іменем України
17 березня  2021 року                                                                                           м. Київ
Київський апеляційний суд 
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді Фінагеєва В.О., 
суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,
  за участю секретаря Гасюк В.В.,
розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 листопада 2020 року про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області, ОСОБА_1 про визнання права користування житловим приміщенням, - 
В С Т А Н О В И В: 
                У листопаді 2020 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом та просили визнати за ними право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 . 
Позивачі також подали до суду заяву про забезпечення позову, в якій просили заборонити ОСОБА_1 та його представникам виселяти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із квартири АДРЕСА_1 . 
Заява обґрунтована тим, що судовими рішеннями підтверджено право на проживання позивачів у вказаній квартирі. З метою поновлення місця реєстрації ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до Броварської міської ради Київської області. Однак, у поновленні місця реєстрації їм відмовлено. Предметом цього позову є встановлення в судовому порядку права позивачів на проживання в квартирі АДРЕСА_1 з метою реєстрації за цією адресою свого місця проживання. Невжиття заходів забезпечення позову спричинить наслідки протиправного виселення позивачів відповідачем ОСОБА_1 , оскільки у них відсутні документи про право власності чи інші документи, які підтверджують їх право користування вказаною квартирою. Без відповідної реєстрації позивачі не мають законних прав знаходиться у зазначеній квартирі. Однак, дана квартира є їхнім єдиним житлом, тому, враховуючи постанову Верховного Суду від 29 січня 2020 року, якою підтверджено право проживання позивачів в квартирі, будуть порушені їх конституційні права.
Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 листопада 2020 року заяву ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про забезпечення позову задоволено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції через порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що суд першої інстанції не зазначив жодної обставини, з якої він дійшов висновку про можливість настання негативних наслідків для заявників та вчинення відповідачем будь-яких дій, спрямованих на виселення останніх. Саме заявники не надають можливості відповідачу користуватися квартирою та проживати в ній, а будь-якого підтвердження того, що відповідач вчиняє чи має намір вчинити дії, спрямовані на виселення заявників, не надано. Навпаки, у вимогах відповідача до позивача зазначено прохання про звільнення однієї з кімнат на вибір заявників для спільного проживання. Обраний заявниками вид забезпечення позову неспівмірний з предметом заявленого позову. Відповідач посилається на постанови Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 201/12570/18, від 03 липня 2019 року у справі № 127/220/19 та на постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18. Фактично оскаржуваною ухвалою суд забезпечив вільне, безкоштовне проживання на невстановлений строк заявників, яка належить відповідачу. Суд не врахував, що власник квартири зазнає збитків та фактично обмежений не лише у розпорядженні своїм майном, а й у користуванні ним.  Незабезпечення позову не призведе до невиконання рішення суду, оскільки з моменту ухвалення такого рішення заявники отримають право користуватися квартирою та буде встановлений певний порядок користування нею. Крім того, суд не застосував заходів зустрічного забезпечення позову. Забезпечення позову фактично є тотожним із позовними вимогами, що заборонено ст. 150 ЦПК України.      
У відзиві на апеляційну скаргу позивачі вказують на те, що сам факт подання апеляційної скарги свідчить про наміри відповідача вчиняти дії, спрямовані на виселення позивачів. Оскаржувана ухвала не порушує права ОСОБА_1 . Підставою для звернення з заявою про забезпечення позову стало те, що 03 листопада 2020 року представник відповідача був присутній у квартирі та сфотографував двері та замки квартири, що свідчить про намір відповідача самоправно виселити позивачів з квартири. Предметом позову є спір про право, а заходи забезпечення позову стосуються заборони вчинення певних дій. Рішення про виселення позивачів з квартири без надання іншого житлового приміщення скасовано. Відповідач не запропонував позивачам іншого житлового приміщення і не звертався до суду з відповідним позовом. У суду першої інстанції не було підстав для застосування зустрічного забезпечення. Постановою Київського апеляційного суду від 07 травня 2019 року у справі № 361/1889/19 за позовом ОСОБА_4 до ТОВ «Колекторська компанія «Гарант», ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно накладено арешт на спірну квартиру.       
Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.
Постановляючи ухвалу про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що невжиття заходів забезпечення позову ОСОБА_3 та ОСОБА_4 може істотно унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення судом позову на користь позивачів та ефективний захист прав позивачів, за захистом яких вони звернулися до суду.
Однак, апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції з наступним підстав. 
Відповідно до вимог ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Відповідно до вимог ст. 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, забороною вчиняти дії.
Згідно ч. 1 ст. 151 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності.
У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді справ про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року роз`яснено судам, що при розгляді заяви про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконанню чи утрудненню виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовних вимогам.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Звертаючись до суду з заявою про забезпечення позову, позивачі вказують на те, що невжиття заходів забезпечення позову спричинить наслідки їх протиправного виселення відповідачем ОСОБА_1 , оскільки у них відсутні документи про право власності чи інші документи, які підтверджують їх право користування вказаною квартирою. Без відповідної реєстрації позивачі не мають законних прав знаходиться у зазначеній квартирі.
Відповідно до ч. 9 ст. 150 ЦПК України не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.
Предметом позову у даній справі є визнання за позивачами права користування квартирою АДРЕСА_1 .
Забезпечення позову шляхом заборони виселення з квартири надає позивачам право користування нею ще до ухвалення судового рішення у справі.
Задовольняючи заяву про забезпечення позову у спосіб, що просив заявник, суд першої інстанції не звернув уваги, що за обставин зазначеної справи, у відповідності до чинного законодавства України виселення особи з житлового приміщення можливе виключно за рішенням суду, а, відтак, заборона ОСОБА_1 та його представникам за наявності до того відповідних підстав виселяти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із квартири матиме наслідок заборону особі звертатися до суду, що є конституційною гарантію для кожної особи. 
Так, згідно з рішенням Конституційного суду України № 9-зп від 25 грудня 1997 року частину першу статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі статтею 64 Конституції України не може бути обмежене.
Оскаржувана ухвала фактично призводить до неможливості звернення до суду з позовом про виселення у разі, якщо відповідач буде вважати необхідним таке звернення. Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.
Суд першої інстанції також не врахував того, що обраний позивачами вид забезпечення позову - «заборона виселення з квартири» неспівмірний із предметом позову «про визнання права користування квартирою», який заявлений, у тому числі, і до Виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області. 
За таких обставин, ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права, судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування ухвали суду з прийняттям постанови по суті вимог заявника. 
На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2  задовольнити.
Ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 листопада 2020 рокускасувати та прийняти постанову.
У задоволенні заяви ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області, ОСОБА_1 про визнання права користування житловим приміщенням відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повне судове рішення складено 22 березня 2021 року.

Головуючий                                                                        Фінагеєв В.О.
 
Судді                                                                                             Кашперська Т.Ц.
                                      
                                                                                              Яворський М.А.