ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 лютого 2021 року	Львів	Справа № 460/7228/20 пров. № А/857/1863/21	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді:                                                    Кухтея Р.В.
суддів:                                                                      Шевчук С.М., Шинкар Т.І., 
з участю секретаря судового засідання:            Смолинця А.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Клименка Романа Васильовича на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2020 року (ухвалене головуючим-суддею Щербаковою В.В. у м. Рівне, час складання повного тексту судового рішення 05 листопада 2020 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Клименка Романа Васильовича (за участю третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Товариства з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна»)  про визнання протиправним та скасування рішення,
в с т а н о в и в :
01.10.2020 ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеним позовом, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Клименко Р.В. (далі - приватний виконавець Клименко Р.В., відповідач) про відкриття виконавчого провадження №62885549 від 26.08.2020.
Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем не було дотримано вимог статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016 (далі - Закон №1404-VIII) та без достатніх правових підстав, з порушенням правил територіальної підвідомчості, відкрито виконавче провадження не за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи або знаходження її майна.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 05.11.2020 позов було задоволено повністю.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, приватний виконавець Клименко Р.В. подав апеляційну скаргу, в якій через неповне з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що Закон №1404-VIII передбачає альтернативний варіант пред`явлення стягувачем виконавчого листа до виконання, зокрема, або за місцем реєстрації боржника або за місцем його проживання. Відтак, пред`явлення до виконання виконавчого листа за місцем фактичного проживання позивача у м. Києві не є порушенням вимог Закону №1404-VIII щодо юрисдикції повноважень приватного виконавця. При цьому, зазначення фактичної адреси проживання боржника у м. Києві не може бути підставою повернення виконавчого документа стягувачу. Скаржник також наголошує на тому, що ч.2 ст.24 цього Закону не закріплює проведення виконавчих дій виключно за місцем реєстрації боржника. Додатково зазначає, що ним було перевірено відповідність виконавчого документа вимогам статті 4 Закону №1404-VIII.
Позивач не скористався правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк, відсутність якого відповідно до ч.4 ст.304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення.
Особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.
Згідно ч.1 ст.268 КАС України, у справах, визначених, в тому числі статтею 286 цього Кодексу, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу, а за її відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку.
З урахуванням вищенаведеного, беручи до уваги положення ч.4 ст.229, ч.3 ст.268 КАС України, розгляд справи проведено у відсутності сторін без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
З матеріалів справи видно, що 11.11.2019 між ТзОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту №1489933, у якому вказано місце його реєстрації : АДРЕСА_1 .
25.08.2020 відповідачем було отримано заяву про примусове виконання виконавчого напису №9495 від 08.07.2020, виданого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С., про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за вище вказаним кредитним договором.
У заяві про примусове виконання рішення та виконавчому написі вказано адресу місця реєстрації боржника, а саме : АДРЕСА_1 , а адресу проживання : АДРЕСА_2 .
26.08.2020 приватним виконавцем Клименк Р.В. було розглянуто заяву стягувача про примусове виконання зазначеного виконавчого документу, за результатами чого прийнято оспорювану постанову.
Вважаючи вищевказану постанову протиправною, позивач звернувся в суд з вимогою про її скасування.
Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що жодних доказів проживання позивача, як у період укладення кредитного договору, видачі виконавчого напису нотаріусом, відкриття виконавчого провадження відповідачем, так і на час розгляду справи у суді по АДРЕСА_2 , відповідачем не було надано, а судом не здобуто, а тому дійшов висновку про відсутність правових підстав для відкриття виконавчого провадження.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначено Законом №1404-VIII.
Згідно ст.1 Закону №1404-VIII, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Пунктом першим статті 5 цього Закону передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» .
Відповідно до ст.1 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» №1403-VIII від 02.06.2016 (далі - Закон №1403-VIII), примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» випадках - на приватних виконавців.
Згідно ст.22 Закону №1403-VIII, про початок діяльності приватний виконавець повідомляє Міністерство юстиції України. У повідомленні про початок діяльності обов`язково зазначаються виконавчий округ, на території якого приватний виконавець має намір здійснювати діяльність, інформація про офіс приватного виконавця, реквізити договору страхування цивільно-правової відповідальності приватного виконавця, строк дії договору, інформація про страховика та страхову суму, інформація про помічників приватного виконавця (у разі їх наявності). Приватний виконавець має право розпочати здійснення діяльності з дня внесення інформації про нього до Єдиного реєстру приватних виконавців України.
Відповідно до ч.1 ст.23 Закону №1403-VIII, Міністерство юстиції України забезпечує ведення Єдиного реєстру приватних виконавців України. 
У Єдиному реєстрі приватних виконавців України містяться відомості про виконавчий округ, на території якого приватний виконавець здійснює діяльність (п.4 ч.2 ст.23 Закону №1403-VIII).
Згідно ч.1, 2 ст.25 Закону №1403-VIII, виконавчим округом є територія Автономної Республіки Крим, області, міста Києва чи Севастополя. Приватний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» знаходиться у межах Автономної Республіки Крим, області або міста Києва чи Севастополя, у яких розташований його виконавчий округ.
Частиною другою статті 24 Закону №1404-VIII передбачено, що приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника.
У статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» містяться визначення, зокрема, місця перебування, яким є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік та місця проживання, яким є житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.
Вирішуючи питання правомірності відкриття виконавчого провадження за місцем проживання боржника та відповідності висновків суду нормам матеріального права, а також обставинам справи, колегія суддів виходить з наступного.

Як встановлено судом, відповідач порушив вимоги ст. 25 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів, оскільки прийняв виконавчий документ-виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу, де вказано адресу проживання боржника не в місті Києві, тобто поза межами округу, де приватний виконавець має право здійснювати діяльність.
Посилання відповідача на те, що приватний виконавець приймає виконавчі документи за заявою стягувача, у якій останній вказує місце проживання або перебування заявника, і немає повноважень та не зобов`язаний перевіряти цю інформацію, а отже ним правомірно було прийнято виконавчий документ до виконання, є невірними з огляду на наступне.

Відповідно до Закону №1404-VIII підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих написів нотаріусів (п.3 ч.1 ст.3 Закону №1404-VIII).
Вимоги до виконавчого документа встановлені статтею 4 Закону №1404-VIII, у якому зазначаються повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи.
У виконавчому документі можуть зазначатися інші дані (якщо вони відомі суду чи іншому органу (посадовій особі), що видав виконавчий документ), які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення, зокрема місце роботи боржника - фізичної особи, місцезнаходження майна боржника, реквізити рахунків стягувача і боржника, номери їх засобів зв`язку та адреси електронної пошти.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.26 Закону №1404-VIII, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
У заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місцезнаходження тощо), рахунки в банківських установах для отримання ним коштів, стягнутих з боржника, а також зазначає суму, яка частково сплачена боржником за виконавчим документом, за наявності часткової сплати.
З аналізу вищевказаних норм права слідує, що у заяві про примусове виконання стягувач може надати додаткові відомості, які вказані у статті 26 Закону №1404-VIII, де зазначено їх вичерпний перелік, тобто відомості, які допомагають виконавцю ідентифікувати особу.
У розглядуваному випадку, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає за необхідне вказати, що уповноваженим представником стягувача, який звертався із заявою про примусове виконання рішення та приватним нотаріусом Гораєм О.С. було вказано додатково місце проживання боржника у м. Києві. Однак, така адреса раніше не згадувалась у будь-яких документах, складених та підписаних за участю ОСОБА_1 .
Отже, наведена обставина викликає обґрунтовані сумніви у суду стосовно її достовірності, оскільки протилежного відповідач суду не довів належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, як того вимагає частина друга статті 77 КАС України.
Стосовно доводів відповідача про правомірність відкриття виконавчого провадження за місцем проживання боржника - фізичної особи з покликанням на положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», колегія суддів вважає такі помилковими, виходячи з наступного.
Частиною другою статті 2 цього Закону передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
На думку колегії суддів, застосування вказаної норми до спірних правовідносин є помилковим, оскільки вона передбачає що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, а не виконання обов`язків.
Натомість частиною десятою статті 6 цього ж Закону передбачено, що Реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.
Отже, в контексті наведених положень Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Закону №1404-VIII та Закону №1403-VII, колегія суддів дійшла висновку, що державний виконавець, отримавши відповідні документи, не пересвідчився у достовірності місця проживання боржника - фізичної особи та відкрив виконавче провадження з порушенням вимог Закону.
Як видно з матеріалів справи, виконавчим округом, на території якого приватний виконавець здійснює свою діяльність є м. Київ, а місцем проживання позивача згідно копії його ІД-карти, місцем народження є м. Сарни Рівненської області.
Відповідно до довідки виконавчого комітету Сарненської міської ради Рівненської області про реєстрацію місця проживання, ОСОБА_1 зареєстрований за адресою : АДРЕСА_1 .
Судом першої інстанції вірно зазначено, що адреса реєстрації місця проживання позивача, вказана на час укладення кредитного договору, так і на час відкриття вказаного виконавчого провадження, не відноситься до виконавчого округу відповідача.
Зокрема, у кредитному договорі, крім адреси місця реєстрації ОСОБА_1 іншої не вказано.
При цьому, доказів про наявність будь-якого майна у позивача (боржника) у м. Києві (в межах виконавчого округу відповідача) відповідачем суду не було надано.
З матеріалів, які були надані відповідачем суду невідомо, на якій підставі приватний нотаріус, який вчинив виконавчий напис, зазначив у виконавчому написі адресу, яка відміна від тієї, яка міститься у кредитному договорі, на підставі і на виконання якого вчинено такий виконавчий напис.
Крім того, відповідачем не були надані суду докази, які б свідчили про наявність обґрунтованих підстав вважати, що адреса проживання позивача, яка з`явилася у документах, оформлених без його участі є достовірною.
Так, пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України №1172 від 29.06.1999 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» передбачено, що для одержання виконавчого напису додаються : а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.
Отже, єдиним документом, на підставі якого приватний нотаріус, який вчиняв виконавчий напис, мав право встановити і зазначити у виконавчому написі адресу боржника (позивача по справі) є саме кредитний договір, укладений між позивачем та ТзОВ «Авентус Україна», у якому зазначена адреса, відміна від тієї, яка зазначена у виконавчому написі, а надані відповідачем копії кредитного договору та виконавчого напису підтверджують наведений вище висновок.
Стосовно доводів скаржника з покликанням на постанову Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суд від 09.12.2020 по справі №460/3537/20, колегія суддів вважає такі необґрунтованими, оскільки обставини, які встановлені судом касаційної інстанції у цій справі є відмінним від обставин розглядуваної справи.
Так, вищевказаною постановою скасовано рішення судів першої та апеляційної інстанції з тих підстав, що суди попередніх інстанцій, дійшовши помилкового висновку про відсутність підстав для відкриття виконавчого провадження ВП №61679275 внаслідок пред`явлення виконавчого напису не за місцем виконання, не з`ясували всіх інших обставин, які мають значення для правильного вирішення справи і на які посилалися сторони, зокрема, щодо дотримання процедури повідомлення позивача про відкриття виконавчого провадження, а також щодо протиправності накладення арешту на кошти боржника, що позбавляє Верховний Суд можливості зробити висновок про наявність підстав для задоволення позовних вимог або відмови у їх задоволенні.
Відповідачем також не було надано доказів про те, що у позивача на території виконавчого округу міста Києва є майно, дохід, або наявні грошові кошти у банку.
Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про протиправність оспорюваної постанови та наявності підстав для її скасування.
Інші доводи апеляційної скарги не охоплені предметом та суттю розглядуваного спору, а тому не вимагають конкретної відповіді.
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.
Керуючись ст.ст. 272, 287, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Клименка Романа Васильовича залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2020 року по справі №460/7228/20 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	С. М. Шевчук 	
 	 	Т. І. Шинкар  	
Повне судове рішення складено 16.02.2021.