П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2021 року
м. Рівне

Справа № 559/725/20
Провадження № 22-ц/4815/99/21

Головуючий у Дубенському міськрайонному суді 
Рівненської області: суддя Ралець Р.В.
Рішення суду першої інстанції проголошено
(вступна і резолютивна частини):
об 11 год. 19 хв. 23.10.2020
у м. Дубно Рівненської області 
Повний текст рішення складено: 28.10.2020

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючий: суддя Хилевич С.В. 
судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.
секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи: 
позивач: ОСОБА_1 ;
відповідач: ОСОБА_2 ;

за участі: позивача та її представника - адвоката Пащука Тараса Сергійовича,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 23 жовтня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення, 
в с т а н о в и в:
У квітні 2020 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення. Мотивуючи вимоги, вказувалося, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0, 0600 га за цією ж адресою. 
10 червня 2015 року її чоловік - ОСОБА_3 , бувши попереднім власником, дозволив проживати і зареєструватися відповідачу, з яким дочка мешкає однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Станом на час виникнення та вирішення спірних відносин між сторонами у будинку зареєстровані і проживають: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , власник; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , син; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дочка; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , співмешканець дочки. Разом з тим у будинку зареєстроване місце проживання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , онука, і ОСОБА_7 , які фактично не проживають.
З початку 2019 року між сторонами постійно виникали сварки і конфлікти. Вважає, що причиною була поведінка ОСОБА_2 , який без згоди позивача почав забирати і передавати невідомим людям її майно, що успадковане після смерті чоловіка. Зникли металеві каністри, балони, риштування, зерно, інструменти, знаряддя праці тощо. Виправдовуючись, посилався на те, що це майно належить ОСОБА_5 , а не позивачу. В подальшому почало зникати паливо, дрова, що придбав її син - ОСОБА_4 . 
Згодом на її адресу почали надходити листи від банківських установ про наявність заборгованості за кредитом у відповідача, сумарний борг за якими складав близько 30 000 гривень. Там містилися також і погрози про можливе відчуження майна по АДРЕСА_1 в рахунок погашення заборгованості, хоча будинок з господарськими будівлями і спорудами є її особистою власністю. 
Покликається на те, що ОСОБА_2 разом з її дочкою неодноразово застосовували до неї фізичне і психічне насильство, а відповідач також знищив вхідні і міжкімнатні двері. 
З метою припинити неправомірну поведінку відповідача щодо неї та її сина зверталася до органів поліції, якими той притягувався до адміністративної відповідальності.
Вважає, що ОСОБА_2 своїми діями негативно впливає на стан її фізичного та морального здоров`я. Він не бере участі в утриманні будинку, його ремонті, оплаті житлово-комунальних послуг, спільного господарства з нею не веде. Добровільно знятися з реєстрації та виселитися з житла відмовляється.
Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 23 жовтня 2020 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні зазначеного позову до ОСОБА_2 .
У поданій апеляційній скарзі позивач, вважаючи оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим, покликається на незастосування норм матеріального права і порушення процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
На її обґрунтування зазначалося про свою незгоду із висновками суду про те, що відповідач, вселившись за погодженням з попереднім власником будинку, набув права користування, яке не може бути обмежене чи припинене. Суд не надав значення тому факту, що відповідач не є чоловіком її дочки, вони проживають без реєстрації шлюбних відносин, тобто в розумінні Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року №5-рп/99 не є членом сім`ї ОСОБА_1 . Більше того, він проживає всупереч волі позивача. При цьому суд залишив без уваги, що нормами права, на яких ґрунтується позов, є не ст. 116 ЖК УРСР, а ст.ст. 317, 319, 321, 386, 391 ЦК України, що регулюють інститут права власності особи та його захист.
Вважає, що через розгляд справи без її участі у неї не було можливості надати суду додаткові пояснення та докази, які матимуть значення для правильного вирішення спору. Так, її дочка має на праві власності житловий будинок у АДРЕСА_2 . Також є власником земельної ділянки по АДРЕСА_3 , де разом з відповідачем здійснюють будівництво житлового будинку.
Заявник звертає увагу, що порушення норм процесуального права полягає також у вирішенні справи в першому судовому засіданні без призначення до розгляду на іншу дату, чим не забезпечено право позивача на справедливий суд з порушенням принципу змагальності. На її думку, всупереч ст.ст. 2, 263, 265 ЦПК України та п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод судом ухвалено помилкове рішення, яке не може залишатися чинним.
З цих міркувань просила скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нове - про задоволення позовних вимог до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення.
Відзив на апеляційну скаргу відповідачем чи його представником не подавався, хоча про процесуальне право його подання у строк до 18 грудня 2020 року роз`яснювалося.
Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із необґрунтованості доводів позивача про те, що відповідач втратив право користування спірним житловим будинком через те, що не є членом сім`ї власника і не пов`язаний з нею спільним побутом.
Окрім того, ОСОБА_2 проживає у господарській будівлі - лазні, а тому безпосередніх перешкод у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 він ОСОБА_1 не створює.
Тому з огляду на наведені обставини у задоволенні позову відмовлено.
Проте з такими висновками погодитися не можна.
Як з`ясовано судом, 18 березня 2019 року державним нотаріусом Першої Дубенської державної нотаріальної контори видано свідоцтва про право на спадщину за законом (спадкова справа №90/2018; зареєстровано у реєстрі за №№64 і 65), за якими ОСОБА_1 визнано спадкоємцем майна ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_7 . Спадщина, на яку видано свідоцтва, складається з житлового будинку АДРЕСА_1 , житлова площа 72, 5 м2, загальна площа НОМЕР_1 , 2 м2, і земельної ділянки (присадибна ділянка) площею 0, 0600 га за цією ж адресою.
Право власності позивача на вказані об`єкти нерухомості зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, про що свідчать витяги: індексний номер 159902332, від 18.03.2019 та індексний номер 159913511, від 18.03.2019. 
З довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №07-01-20/1123 від 23.04.2020 видно, що у житловому будинку АДРЕСА_1 зареєстровані та фактично проживають: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , власник; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , син; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дочка; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зять; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , онука; ОСОБА_7 . 
При цьому відповідача 10 червня 2015 року зареєстровано у житловому будинку АДРЕСА_1 за згодою та з дозволу попереднього власника - ОСОБА_3 .
Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу створення та існування побутових конфліктних ситуацій, сварок і непорозумінь, а також відповідач не бере участі в утриманні будинку, його ремонті, оплаті житлово-комунальних послуг, спільного господарства з позивачем не веде та не допускає її до певних господарських будівель і споруд.
Добровільно знятися з реєстрації місця проживання та звільнити житло ОСОБА_2 відмовляється. 
Вважаючи, що її суб`єктивне цивільне право порушується, у квітні 2020 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні спірним житловим будинком шляхом виселення відповідача із зазначеного будинку без надання іншого жилого приміщення.
Приходячи до переконання про скасування оскаржуваного рішення, колегією суддів береться до уваги таке.
Згідно зі ст. 317, ч.ч. 1, 2 ст. 319, ч. 8 ст. 383, ст. 391 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
З правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17, вбачається, що Житловий кодекс УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. Цивільний кодекс України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм Цивільного кодексу України.
Законодавець при прийнятті Цивільного кодексу України не визначив особливостей застосування його норм до житлових правовідносин в цілому. Разом з тим, відносини, які регулюються Житловим кодексом УРСР, у своїй більшості, є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами Цивільного кодексу України.
Відповідно до ч. 1 ст. 401, ч. 1 ст. 402 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.
Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).
Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у ст. 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.
Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.
Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
Статтею 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону.
Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи.
Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені ст. 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.
Положення ст. 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі ст. 402, ч. 1 ст. 405 ЦК України.
У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.
Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження №14-181цс18).
Тому усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного, а не віндикаційного позову.
У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі №6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.
За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Встановлено, що власником житлового будинку АДРЕСА_1 та господарських будівель і споруд є ОСОБА_1 . Відповідач в розумінні ст. 3 СК України не є і не був членом сім`ї власника, оскільки сторони не проживають разом, не пов`язані спільним побутом і не мають взаємних прав та обов`язків. При цьому апеляційним судом ураховується, що лише протягом листопада 2019 року - березня 2020 року ОСОБА_1 та її син - ОСОБА_4 неодноразово (вісім разів) зверталися до Дубенського відділу поліції Головного управління поліції в Рівненській області з приводу вчинення правопорушень відповідачем. Органами поліції зареєстровано звернення в Журналі єдиного обліку заяв та повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та вжито заходів шляхом притягнення 14 березня 2020 року ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ст. 173 КУпАП за скоєння дрібного хуліганства, внесенні 16 березня 2020 року до ЄРДР №12020180040000237 за ч. 1 ст. 125 КК України та приєднанні до матеріалів КП №12020180040000237 за ч. 1 ст. 125 КК України. 
Окрім цього, ОСОБА_5 , з якою однією сім`єю без реєстрації шлюбу проживає ОСОБА_2 , має у власності житловий будинок АДРЕСА_2 , земельну ділянку про АДРЕСА_3 , де провадиться будівництво житлового будинку. 
Оскільки наведені факти колегія суддів вважає такими, що мають істотне значення при вирішенні справи, тому є достатніми підстави для припинення сервітуту і усунення створюваних відповідачем перешкод через виселення його з займаного житла.
Як убачається, суд першої інстанції при вирішенні спірних правовідносин увагу на наведені обставини не звернув, що призвело до ухвалення рішення, яке не може залишатися чинним.
Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\2003).
Спонуканням для задоволення апеляційної скарги відповідно до пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є невідповідність висновків суду обставинам справи, що спонукало до неправильного застосування судом попередньої інстанції норм матеріального права.
В силу положень ч.ч. 1, 8, 13 ст. 141 ЦПК України понесені заявником витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 101, 60 гривень (840, 40 гривень за пред`явлення позову +1 261, 20 гривень за подання апеляційної скарги) слід стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 .
На підставі ст. 317, ч.ч. 1, 2 ст. 319, ч. 8 ст. 383, ст.ст. 391, 401, 402, 405, 406 ЦК України,постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17, керуючись ст. ст. 368, 376, 381-384, 388-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 23 жовтня 2020 року скасувати.
Позов ОСОБА_1 задовольнити.
Усунути перешкоди ОСОБА_1 в користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , із зазначеного житлового будинку без надання іншого жилого приміщення.
Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 101 (дві тисячі сто одна) гривня 60 копійок судового збору.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.
       Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено: 23.02.2021

Головуючий :                                                                 С.В. Хилевич

Судді:                 Н.М.Ковальчук 

С.С.Шимків