ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1261/21 Справа № 216/1141/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бутенко М.В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2021 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суду у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.
суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач - Публічне акціонерне товариство "АрселорМіттал Кривий Ріг", 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому порядку згідно ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 , на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу  Дніпропетровської області від 29 вересня 2020 року, яке ухвалено  судом у складі судді  Бутенко М.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області відомості щодо складання повного судового рішення відсутні, -

В С Т А Н О В И В :

У  березні 2018  року    ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "АрселорМіттал Кривий Ріг" (надалі – ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг»), третя особа - Первинна профспілкова організація Всеукраїнська профспілка працівників науки, виробництва та фінансів Публічного акціонерного товариства "АрселорМіттал Кривий Ріг", про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди.
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 з 25.09.2015 року працювала в копровому цеху на посаді пресовщика лому та відходів металу 4 розряду. При цьому, позивач вказує, що була прийнята на дільницю №4, а працювала на дільниці №2. З 15.11.2016 року професія пресувальник була виключена, а щодо позивача був запроваджений простій. 
Наказом по ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» 186/л від 14.02.2018 року ОСОБА_1 було звільнено з роботи за скороченням чисельності або штату працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Позивач вважає вказане звільнення незаконним, оскільки у відповідності з ч. 1, 2 ст. 42 КЗпП України при скорочені чисельності або штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишені на роботі надається особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком, працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації, а також іншим категоріям працівників. Позивач вважає, що має переваги на залишення на роботі в порівнянні з іншими працівниками, а саме тому, що вона є акціонером підприємства, має стаж роботи 20 років, має дітей учасника АТО, має двох неповнолітніх дітей, яких сама виховує, має вищу металургійну освіту.
За таких обставин вважає, що відповідачем при вирішенні питання щодо її звільнення за п.1ст.40 КЗпП України, було порушено вимоги статті 42 КЗпП України щодо переважного права залишення на роботі не враховано її переважне право залишення на роботі, на підставі чого виданий наказ № 186/л від 14.02.2018 року про звільнення її (позивача) з займаної посади у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, за п.1ст.40 КЗпП України є незаконним у зв`язку з чим після уточнення позовних вимог, просила суд поновити її на роботі в копровому цеху ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» пресувальником четвертого розряду на дільниці №2, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, видати довідку про роботу та заробітну плату із зазначенням спеціальності і розмір заробітної плати по новому типу нарахування, відшкодувати моральну шкоду в розмірі 100 000,00 грн.
Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 вересня 2020 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, неповне та не всебічне з`ясування обставин справи.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що в вересні 2015 року, позивач влаштувалася працювати в копровий цех пресувальником де начальником був ОСОБА_2 по документам вона числилась на дільниці №4, а фактично працювала на дільниці №2, де працювали всі пресувальники без розпорядження. 16.11.2016 року на підприємстві було оголошено про скорочення штату на дільниці №4,де позивач вважалася формально працюючою. На думку позивача насправді відбулися зміни в штатному розписі (№1446 від 15.11.2016 виключення професії пресувальника на дільниці №4 ), яке як вона вважала не має жодного відношення до неї тому, що фактично вона працювала на дільниці №2, доказів того, що вона працювала на дільниці №4 відповідачем не надано. 
Позивачу були запропоновані місця, які на її думку через 2-3 місяця підпадали під скорочення, тобто тимчасові, а також ті, що потребують чоловічої сили і з низьким розрядом. Отже, пропонували професії тимчасові та ті, які від них всі відмовлялися.
Вважає що їй повинні були запропонувати посаду пресувальника, яке було вакантним на той час, оскільки у позивача були всі переваги, у неї є пільги, які керівництво мало враховувати та запропонувати ці вакантні місця позивачу, а саме позивач має великий досвід роботи більше 20 років; вищу освіту зі своєї професії (за фахом); на утриманні двоє неповнолітніх дітей, яких сама виховую;робітник з вищою кваліфікацією; є членом акціонерного товариства, акціонер підприємства;є єдиним утриманцем двох неповнолітніх дітей і матері пенсіонерки, яка отримує мізерну пенсію, діти учасника АТО
У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, відповідач ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи позивач ОСОБА_1 01.08.1996 року була прийнята на роботу у Криворізький металургійний комбінат «Криворіжсталь» імені В.І. Леніна, який 08.10.1996 року згідно наказу Мінпрому України №179 від 08.10.1996 року реорганізовано у Криворізький державний гірничо-металургійний комбінат «Криворіжсталь». На підставі наказу Міністерства промислової політики України №166 від 07.04.2004 року з 08.04.2004 року Криворізький державний гірничо-металургійний комбінат «Криворіжсталь» перетворено у Відкрите акціонерне товариство «Криворізький гірничо-металургійний комбінат «Криворіжсталь». Рішенням загальних зборів акціонерів №2 від 12.01.2006 року ВАТ «КГМК «Криворіжсталь» перетворено з 12.01.2006 року у ВАТ «Міттал Стіл Кривий Ріг». В свою чергу, згідно рішення загальних зборів акціонерів ВАТ «Міттал Стіл Кривий Ріг» №4 від 14.06.2007 року перетворено з 14.06.2007 року на ВАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг». З 26.04.2011 року на підставі рішення загальних зборів акціонерів (протокол №10 від 21.04.2011 року) ВАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» перетворено на ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг». 
Наказом (розпорядження) №213 від 24.09.2015 року ОСОБА_1 була переведена на посаду «пресовщик лому та відходів металу» дільниці №4 копрового цеху постійно з 25.09.2015 року.
Згідно наказу ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» №1446 від 15.11.2016 року «Про внесення змін в штатний розпис копрового цеху сталеплавильного департаменту» з 11.02.2017 року зі штатного розпису копрового цеху виключені 3 штатні одиниці «пресувальник лому та відходів металу» ділянки №4 «Виробництво», одну з яких на той момент займала ОСОБА_1 . з вказаним наказом позивач була ознайомлена особисто під підпис 16.11.2016 року (т.1 а.с. 147).
На виконання наказу №1446 від 15.11.2016 року за розпорядженням №938 від 16.11.2016 року було створено комісію для виконання вимог ст. 49-2 КЗпП України щодо перепрацевлаштування вивільнюваних працівників(т.1 а.с. 148-149).
Відповідно до протоколу засідання комісії від 07.12.2016 року було встановлено, що у зв`язку в виключенням посади «пресувальник лому та відходів металу» ділянки № НОМЕР_1 копрового цеху, яку займала ОСОБА_1 , зі штатного розпису повністю, позивач ОСОБА_1 підлягала вивільненню. На дату засідання комісії від 07.12.2016 року ОСОБА_1 не повідомляла адміністрації про наявність, підстав для віднесення її до числа працівників, які мають гарантії при вивільненні, згідно діючому законодавству (т.1 а.с. 150-152)
07.12.2016 року ОСОБА_1 була особисто під підпис попереджена про наступне вивільнення, одночасно їй були запропоновані вакантні посади на підприємстві: оператор поста управління (холодильники) з розряду СПЦ №2, машиніст крана металургійного виробництва ОНРС 5 розряда -КЦ, машиніст крана (крановик) 4 розряда –ЦТА . Відповідно до Акта про надання роботи від 07.12.2016 року, позивач обрала для переведення посаду «оператор поста управління (холодильники) 3 розряду», що підтверджено власноручним підписом позивача (т.1 а.с. 156-157) 
18.01.2017 року комісією було запропоновано ОСОБА_1 обрати на вибір робоче місце електромонтера по ремонту та обслуговуванню електрообладнання цеха мереж і підстанцій , та комплектовщик виробів та інструмента РПЦ№2, однак позивач відмовилась від переведення на них, про що було складено Акт про відмову від перевода від 18.01.2017 року(т.1 а.с. 158 159)
Розпорядженням №131 від 10.02.2017 року «Про простій не з вини працівника та про визначення дислокації робочого місця ОСОБА_1 » до вирішення питання про звільнення або перепрацевлаштування ОСОБА_1 було визначено місце її дислокації в кімнаті змінно-зустрічних зборів у АБК дільниці №2 копрового цеху. З вказаним розпорядженням ОСОБА_1 була ознайомлена під підпис, що підтверджено протоколом про ознайомлення (т.1 а.с. 160 -161).
На початку червня 2017 року керівництво копрового цеху пропонувало ОСОБА_1 для переведення посаду «бригадир по переміщенню сировини та напівфабрикатів, готової продукції в процесі виробництва», однак позивач відмовилась від переведення мотивуючи це тим, що для неї ця посада дуже відповідальна, при цьому відобразити вказані обставини в акті позивач відмовилась про що в.о. начальника ЦПС Проходи Є.В. від 20.07.2017 року було складено доповідну записку та акт про відмову від переведення від 25.07.2017 року (т.1 а.с. 162-163).
07.09.2017 року, тобто після того, як на Позивача перестали поширюватись визначені ч.3 ст. 184 КЗпП України гарантії від звільнення з ініціативи роботодавця, на засіданні комісії позивача було попереджено про звільнення з посади не раніше 08.11.2017 року. Одночасно з попередженням ОСОБА_1 було запропоновано для переведення список вакантних посад №05-2613 від 07.09.2017 року, в тому числі і з можливістю перенавчання за рахунок роботодавця. ОСОБА_1 відмовилась від переведення на іншу роботу, що підтверджено підписом Позивача у розділі №2 від 07.09.2017 року акту «Про надання роботи» та актом №1 від 07.09.2017 року про відмову від переведення(т.1 а.с. 168-169).
25.10.2017року комісією  ОСОБА_1  був запропонований список №05-5554 з вакантними посадами для переведення, з якого позивач обрала для переведення наступні посади: машиніст компресорних установок (кисневе виробництво); слюсар централізованої змащувальної станції (СПЦ №1); посадчик металу (СПЦ №2);машиніст підйомної машини (РУ ГД). ОСОБА_1 відмовилась засвідчувати вказані факти власним підписом, про що було підтверджено розділом №3 від 25.10.2017 року акту «Про надання роботи» (т.1 а.с. 170, 172)
Відповідно до Акта від 22.11.2017 року складеного в присутності представників адміністрації копрового цеху ОСОБА_1 відмовилась від переведення на обрані раніше посади (т.1 а.с. 174).
22.11.2017, ОСОБА_1 було написано заяву про переведення на посаду «машиніст крану металургійного виробництва» на період відпустки іншого працівника (по догляду у за дитиною до досягнення нею трирічного віку) (т.1 а.с. 175).
Однак, 20.12.2017 року на засіданні комісії в присутності представників ППО ПМГУ ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» ОСОБА_1 відмовилась від переведення на обрану нею посаду «машиніст крану металургійного виробництва», що підтверджено відповідним актом від 20.12.2017 року (т.1 а.с. 176).
20.12.2017 комісію з перепрацевлаштування в черговий раз було запропоновано позивачу для переведення перелік вакантних посад наявних на підприємстві станом на 20.12.2017 року №55-110, в тому числі і з можливістю перенавчання за рахунок підприємства. ОСОБА_1 не обрала жодну з переліку запропонованих посад, від підпису відмовилась (т.1 а.с. 177-178)
Як вбачається з матеріалів спраив позивачем подавались заяви від 13.07.2018 року, 11.09.2017 року, 05.10.2017 року, 17.01.2018 року про надання їй вихідного дня для пошуку роботи. 18.01.2018 року позивач звернулась до відповідача з заявою про переведення на посаду «газорізальник» копрового цеху. Проте 05.02.2018 року ОСОБА_1 подала заяву про визнання її раніше поданої заяви про переведення на посаду «газорізальник» недійсною.
Наказом №186/л від 14.02.2018 року ОСОБА_1 була звільнена за скороченням штату з посади пресувальник лома та відходів металу 4 розряду дільниці №4 «Виробництво» копрового цеху на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.
Ухвалюючи рішення про відмову у  задоволенні позову про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з відсутності порушень ПАТ "АрселорМіттал Кривий Ріг" процедури звільнення з роботи ОСОБА_1 .
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (ст. ст. 2, 36, 40, 41 КЗпП України).
Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації (банкрутства) або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Як вбачається із наведеної норми закону, поняття змін в організації виробництва і праці не вичерпується лише реорганізацією, банкрутством або перепрофілюванням підприємства, установи, організації, скороченням чисельності або штату працівників. Власник або уповноважений ним орган вправі на свій розсуд вносити зміни до штатного розпису, в тому числі має право зменшити чисельність посад, здійснити звільнення працівників, одночасно прийнявши рішення про прийняття на роботу працівників іншого фаху і кваліфікації, чисельність інших посад.
Відповідно до ч. 3 ст. 64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.
Виходячи із наведених вимог закону, право визначати чисельність і штат працівників належить тільки власникові або уповноваженого органу підприємства. Власник має право, на свій розсуд, вносити зміни в штатний розпис. Суд не вправі обговорювати питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників.
Згідно із роз`ясненнями, наданими у ч. 1 п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.
Як вбачається з матеріалів справи, Згідно наказу ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» №1446 від 15.11.2016 року «Про внесення змін в штатний розпис копрового цеху сталеплавильного департаменту» з 11.02.2017 року зі штатного розпису копрового цеху виключені 3 штатні одиниці «пресувальник лому та відходів металу» ділянки №4 «Виробництво», одну з яких на той момент займала ОСОБА_1 з вказаним наказом позивач була ознайомлена особисто під підпис 16.11.2016 року (т.1 а.с. 147), а тому колегія суддів погоджуються з висновком суду першої інстанції щодо проведення підприємством скорочення чисельності штату працівників.
Частиною 2 ст. 40 КЗпП встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. 
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
Відповідно до статті 49-2 КЗпП в першу чергу пропонується робота: відповідною спеціальністю, а якщо такої роботи немає, інша робота (як вакантна посада, що відповідає кваліфікації працівника, так і вакантна посада, що передбачає виконання роботи більш низької кваліфікації або нижчим рівнем оплати праці).
Судом першої інстанції було встановлено, що про наступне вивільнення ОСОБА_1 персонально було попереджено 07.12.2016 року та 07.09.2017 року, про що позивач була ознайомлена під підпис, наказ про звільнення був виданий 14 лютого 2018 року, тобто відповідач не допустив порушення, передбаченого законодавством 2-х місячного строку попередження.
Отже, ОСОБА_1 була ознайомлена про заплановане вивільнення, та про те, що в  разі її незгоди з переведенням на іншу роботу в межах підприємства, вона може бути звільнена по п. 1 ст. 40 КЗпП України.
Згідно ст. 49-2 КЗпП України, відповідачем було запропоновано ОСОБА_1 вакансії, що були на підприємстві на момент її вивільнення та відповідали її кваліфікації.
Так, відповідно до Акту про надання роботи від 07.12.2016 року, ОСОБА_1 ознайомилась з списком вакантних посад, обрала роботу по професії оператора поста управління (холодильники) 3 розряду (т. 1 а.с.156-157). 
Відповідно до Акту від 18.01.2017 року позивачу було запропоновано робоче місце електромонтера по ремонту та обслуговуванню електрообладнання цеха мереж і підстанцій, 25.07.2017 року ОСОБА_1 було запропоновано місце бригадира з переміщення сировини і напівфабрикатів, готової продукції в процесі виробництва, від переводу на дані професії ОСОБА_1 відмовилась (т.1 а.с. 158, 163)
Відповідно до Акту від 07.09.2017 року Розділ 2, ОСОБА_1 було запропоновано вибрати з числа вакантних посад на підприємстві станом на 07.09.2017 року та надати згоду на перевід на іншу роботу в межах підприємства, в тому числі з можливістю навчання або перенавчання за рахунок коштів підприємства, а також надано інформацію про наявні вакансії РСС на підприємстві, на які відбувався підбір кандидатур, станом на 07.09.2017 року, що підтверджується списком №05-2613 від 25.10.2017 року (т. 1 а.с.166-169). 
Відповідно до Акту ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» Розділ 3 від 25.10.2017 року, ОСОБА_1 була запропонована робота в межах підприємства всі наявні на підприємстві вакансії відповідно до списку №05-5554 від 25.10.2017 року. ОСОБА_1 обрала три вакансії: машиніст компресорних установок, слюсар централізованої змащувальної станції, оператор теплового пункта, машиніст підйомної машини (т. 1 а.с.170-172). 
Згідно Акту від 22.11.2017 року складеного представниками підприємства ОСОБА_1 відмовилась від розгляду раніше обраних нею вакантних посад, для свого подальшого переводу (т.1 а.с. 173)
22 листопада 2017 року ОСОБА_1 написала заяву про переведення її на посаду «машиніста крана металургійного виробництва» на період відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_3 20.12.2017 року від переводу на вибрану посаду – відмовилась, про що представниками підприємства складено відповідний Акт (т.1 а.с. 175-176)
Відповідно до Акту Розділ 4 від 20.12.2017 року ОСОБА_1 було запропоновано в межах підприємства всі наявні на підприємстві вакансії відповідно до списку №55-110 від 20.12.2017 року. Від підпису про ознайомлення з даним Актом ОСОБА_1 відмовилась. (т. 1 а.с.177-178). 
Отже, ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» неодноразово пропонувало ОСОБА_1 , на її вибір, всі наявні на підприємстві вакансії, які відповідали кваліфікації позивача, та вакансії, на які останню може бути переведено за умови перенавчання, та навчання.
Крім того, ОСОБА_1 , на підставі її особистих заяв, була надана можливість самостійного пошуку нового місця роботи в робочий час (т. 1 а.с. 179,181, 183,185). 
Таким чином, позивач не виявив бажання перевестися на іншу посаду на ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг», яка відповідала її кваліфікації або на вакансії, на які її можна було перевести за умови перенавчання, надавши згоду на переведення на посаду із списку наявних на підприємстві вакансій, на які здійснювався підбір кандидатур. 
Матеріалами  справи підтверджено, що 11.01.2018 року   ОСОБА_1   звернулась до відповідача із заявою про  переведення її на посаду «газорізальника», проте 05.02.2018 року позивач подала заяву про відкликання даної заяви (т.1 а.с. 187-188) 
Доводи апеляційної скарги про те, що ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» не мав правових підстав для скорочення позивача, а повинен був, на виконання вимог ст. 49-2 КЗпП України, перевести її на посаду пресувальника, яке було вакантним на той час, колегією суддів не приймаються, оскільки ця посада не входить до переліку вакансій наявних на підприємстві.
Отже, відповідач вжив всіх можливих заходів, спрямованих на працевлаштування позивача за спеціальністю, а також за іншими посадами, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що роботодавцем було дотримано вимог ст. 49-2 КЗпП України при звільненні позивача.
Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що вона числилась на дільниці №4, а фактично працювала на дільниці №2, де працювали всі пресувальники без розпорядження, а тому наказ № 1446 від 15.11.2016 року її не стосуються, не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до наказу (розпорядження) № 213 від 24.03.2015 року ОСОБА_1 переведена постійно з 25.09.2015 року копровий цех дільниця №4 на посаду «пресовщик лома і відходів метала» (т.1 а.с. 142-143)
Що стосується доводів апеляційної скарги про порушення переважного права ОСОБА_1 на залишення на роботі, колегія суддів вважає, що вони не заслуговують на увагу з огляду на наступне.
Відповідно до вимог ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
Отже, з аналізу наведених норм слідує, що визначення наявності переважного права на залишенні на роботі при скороченні чисельності штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці проводиться виключно у випадку скорочення частини рівнозначних посад, тоді як у даному випадку, наказом ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» від 15.11.2016 року №1446 «Про внесення змін в штатний розпис копрового цеха сталеплавильного департамента»», з 11.02.2017 року із штатного розпису Департаменту з виключена професія прессовщик лома і відходів метала дільниці №4 «Виробництво» копрового цеха три штатні одиниці (т. 1 а.с.144-147), тобто всі посади прессовщика лома і відходів метала із яких на той момент були зайняті тільки дві штаті одиниці, у зв`язку з чим були відсутні підстави для перевірки наявності у позивача переважного права на залишенні на роботі, адже жоден із працівників, який займав посаду прессовщик лома і відходів метала, на посаді не залишився. 
Згідно з ч. ч. 1, 2, 5, 7 ст. 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що профспілковий орган дав згоду на розірвання трудового договору. Рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).
Виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору.
Здійснюючи у відповідності до ст. 263 ЦПК України, перевірку та надаючи юридичну оцінку рішенню виборного органу первинної профспілкової організації, суд вказує, що оцінка обґрунтованості або ж необґрунтованості такого рішення здійснюється з урахуванням загальних принципів, засад цивільного судочинства та виходячи з лексичного значення (тлумачення) самого слова «обґрунтований», яке означає «бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеними фактами». Воно повинно містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.
Отже, суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з`ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови, і лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення.
Як вбачається з матеріалів справи Первинною організацією профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг», відповідно виписки із протокола № 148 від 11.01.2018 року, було відмовлено у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 , через те, що на думку профспілкових органів, адміністрацією підприємства при вивільненні було порушено вимоги ст. 42 Кодексу законів про працю України. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності в рішеннях Первинної організації профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг», правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 , виходячи з наступного.
Так, рішення профспілкових органів обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 було неправомірно відмовлено у переведенні на вакантну посаду, оскільки вона мала переважне право, а також те, що дане скорочення є необґрунтованим та не пов`язаним зі зміною в організації виробництва і праці.
Разом з тим, як встановлено вище, посада «пресувальник лому та відходів металу», яку займала позивач підлягала виключенню зі штатного розпису повністю, а тому переважного права залишення на роботі не мала жодна працююча на даній посаді особа, що виключає можливість проведення порівняльного аналізу кваліфікації та продуктивності праці працівників, посади яких скорочуються, а також необґрунтованість рішення підприємства про скорочення є оцінкою дій роботодавця по реалізації виключного права на визначення своєї організаційної структури, встановлення чисельності працівників та штатного розпису.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що висновок профспілкової організації не може вважатися обґрунтованим, правові підстави для залишення позивача на роботі відсутні, а при його звільненні відповідачем дотриманні вимоги закону й трудові права позивача не порушені, у зв`язку з чим підстав для поновлення позивача на роботі немає. 
Погоджується колегія суддів й з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки ч. 2 ст. 235 КЗпП України передбачена можливість стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу лише у разі винесення рішення про поновлення працівника на роботі. 
Також, вірним є висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, адже відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо працівником було доведено порушення його законних прав, які призвели до моральних страждань (ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України), а судом не було встановлено порушення трудових прав позивача.
Таким чином, з урахуванням викладеного, колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки судом першої інстанції повно з`ясовані фактичні обставини справи, які мають істотне значення для справи в межах наданих сторонами доказів, правильно визначені правовідносини, що склалися між сторонами, їх об`єктивний склад, права та обов`язки сторін, вірно застосовані норми матеріального права та не порушені норми процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають достатніх підстав для скасування рішення суду.
Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів особами, які беруть участь у розгляді справи, діючим законодавством не передбачена. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , - залишити без задоволення.
Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу  Дніпропетровської області від 29 вересня 2020 року - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25 січня 2021 року.

Головуючий: 

Судді: