ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/1331/20                                                                       Головуючий у І інстанції - Житняк Л.О.
                                                                                                                               Суддя-доповідач - Губська Л.В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  20 січня 2021 року                                                                                            м. Київ
          Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
Головуючого судді:                                 Губської Л.В., 
суддів:                                           Карпушової О.В., Степанюка А.Г.,
за участю секретаря                                 Кондраток А.В.,
представників позивача                       Зайця С.М., Пархоменка В.М., Сидоренка О.О.,
представника відповідача                       Бисикало Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2020 року та на додаткове рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2020 року по справі за адміністративним позовом Державного підприємства «Новгород-Сіверське лісове господарство» до Головного управління ДПС у Чернігівській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

                                                  В С Т А Н О В И В:

Державне підприємство «Новгород-Сіверське лісове господарство» звернулось до суду з даним позовом, в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Чернігівській області від  18.12.2019 №00001050500 та №00001040500 на загальну суму збільшення грошових забов`язань 2  630  393 грн. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що податковий орган під час перевірки дійшов необґрунтованих висновків, які покладені в основу спірних податкових повідомлень-рішень, зокрема, висновки про порушення позивачем податкового законодавства не обґрунтовані посиланням на конкретні обставини фінансово-господарської діяльності та на первинні документи, зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2020 року позов задоволено.
Додатковим рішення суду від 28 вересня 2020 року стягнуто на користь позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 4 000,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС України у Чернігівській області.
Не погоджуючись із рішенням суду та додатковим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить їх скасувати та відмовити у задоволенні позову та заяви про відшкодування витрат на правничу допомогу. Доводи апелянта обґрунтовані тим, що норми Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 «Витрати» не передбачають можливості віднесення до собівартості реалізованої продукції витрат на продукцію, що не була реалізована в звітному періоді. Щодо документально оформлених робіт від ФОП ОСОБА_1 , апелянт зазначає, що за відсутності основних засобів (власних та орендованих), відсутності субпідрядників, неправдивих даних при заповненні графи «заробітна плата» в актах виконаних робіт, за відсутності найманих працівників у грудні 2017, та одному найманому працівнику в вересні-листопаді 2017, останній не мав можливості в терміни, визначені в документах, здійснити поточний ремонт автомобільних доріг. 
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, вказуючи на правомірність висновків суду першої інстанції та безпідставність доводів,викладених в апеляційній скарзі.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
В судовому засіданні представник відповідача вимоги апеляційної скарги підтримала, наполягала на їх задоволенні, в той час, як представники позивача проти цього заперечували, просили судове рішення залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Так, судом першої інстанції установлено і підтверджується матеріалами справи, що Головним управлінням ДПС у Чернігівській області була проведена документальна планова перевірка ДП «Новгород-Сіверське лісове господарство», за результатами якої складено акт від  11.11.2019 №122/14/00993538 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.07.2017 по 30.06.2019.
Перевіркою встановлені порушення позивачем:
1) п.п.134.1.1 п.134.1 ст.134 Податкового кодексу України від  02.12.2010 №2755 (зі змінами та доповненнями), п.7, п.11 П(С)БО №16 «Витрати» затвердженого наказом Міністерства фінансів України від  31.12.1999 №318 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19.01.2000 за №27/4248, внаслідок чого занижено податок на прибуток на суму 603  329 грн., в т.ч. за 2017 рік на суму 216  236 грн., за 2018 рік на суму 224  529 грн., за 1 півріччя 2019 на суму 162  564 грн.
2) п.2, п.3 «Порядку відрахування до державного бюджету частини чистого прибутку (доходу) державними унітарними підприємствами та їх об`єднаннями», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2011 № 138, ДП «Новгород-Сіверське лісове господарство» занижено розмір нарахувань частини чистого прибутку у розмірі 1  876  232 грн., в т.ч. за 2017 рік на суму 738  807,00 грн., за 2018 рік на суму 767  140 грн., за 1 півріччя 2019 року на суму 370  285 грн.
На підставі акта перевірки  та розгляду заперечень підприємства органом ДПС були прийняті податкові повідомлення-рішення від  18.12.2019: №00001040500, яким  донараховано податок на прибуток в сумі 754  161 грн., в тому числі основний платіж 603  329 грн., штрафна санкція 150  832 грн,  та №000010505000, яким донараховано частину чистого прибутку в сумі 1  876  232 грн., в тому числі основного платежу 1  876  232 грн., штрафна санкція 0 грн.
Позивач, вважаючи протиправними такі рішення відповідача, звернувся з даним адміністративним позовом до суду.
Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з ч.ч.1,2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що  ДП «Новгород-Сіверське лісове господарство» правомірно відобразило у бухгалтерському обліку, а саме у рядку 2050 «Собівартість реалізованої продукції (товарів, робіт, послуг)» звітів про фінансові результати за формою №2 витрати, в тому числі на «відновлення лісів» згідно бухгалтерського запису Деб. Рах. 901 «Собівартість реалізованої готової продукції» та Кр. Рах. 232 «Лісогосподарське виробництво» та на законних підставах, дотримуючись відповідних норм бухгалтерського і податкового обліку, маючи необхідні документи, включило до складу собівартості готової продукції роботи з поточного ремонту автодоріг, виконаних ФОП ОСОБА_1 на підставі укладених договорів.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.
Відповідно до підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового Кодексу України (далі - ПК України) об`єктом оподаткування податком на прибуток підприємств є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.
Так, в ході проведення перевірки встановлено завищення показників, відображених у рядку 2050 «Собівартість реалізованої продукції (товарів, робіт, послуг)» внаслідок порушення п.7, п.11 П(С)БО 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від  31.12.1999 за №318 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19.01.2000 за №  27/4248.
Позивачем було віднесено до витрат основної діяльності підприємства і собівартості реалізованої продукції частин витрат, а саме: витрат по «відновленню лісів» (вирощування посадкового матеріалу, підготовка ґрунту, посадка лісу, доповнення лісових культур). 
Відповідач наголошує, що норми Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 «Витрати» не передбачають можливості віднесення до собівартості реалізованої продукції витрат на продукцію, що не була реалізована в звітному періоді, та вважає, що такі витрати повинні враховуватись у складі витрат на створення довгострокових біологічних активів згідно П(С)БО №30 «Біологічні активи».
Разом з тим, пунктом 2 П(С)БО №30 «Біологічні активи», затвердженого наказом Міністерства фінансів України №790 від  18.05.2005, встановлено, що норми цього Положення застосовуються підприємствами щодо обліку сільськогосподарської діяльності, в свою чергу, ДП «Новгород-Сіверське лісове господарство» в даному випадку не здійснює сільськогосподарської діяльності.
В термінах, які використовуються в цьому Положенні, сільськогосподарська діяльність трактується, як процес управління біологічними перетвореннями з метою отримання сільськогосподарської продукції та/або додаткових біологічних активів.
Пунктом 4 П(С)БО №30 визначено, що сільськогосподарська продукція - це актив, одержаний в результаті відокремлення від біологічного активу, призначений для продажу, переробки або внутрішньогосподарського споживання, а додаткові біологічні активи - це біологічні активи, одержані в процесі біологічних перетворень.
Перелік (приклади) біологічних активів і сільськогосподарської продукції наведені в Додатку до П(С)БО №30, в якому, зокрема, сказано, що до біологічних активів відносяться сади дерева в лісі (лісовий масив), і цими садами деревами в лісі є не будь-які дерева, а плодоносні рослини, пов`язані із сільськогосподарською діяльністю, на які не поширюється Положення (стандарт) 30.
Пунктом 3.1 П(С)БО №30 прямо встановлено, що Положення 30 не поширюється на біологічні активи, не пов`язані з сільськогосподарською діяльністю.
Так, відповідно до Національного класифікатора кодів видів економічної діяльності, затвердженого Наказом Держспоживстандарту України від  11.10.2010 №457 (з урахуванням змін згідно наказу від  29.11.2010 №530), ДК 009-2010:
Код КВЕД 02.10 Лісівництво та інша діяльність у лісовому господарстві (основний);
Код КВЕД 02.20 Лісозаготівлі;
Код КВЕД 02.30 Збирання дикорослих недеревних продуктів;
Код КВЕД 16.10 Лісопильне та стругальне виробництво.
Відповідно до вказаного класифікатора сільське господарство відноситься до розділу 01 загальної секції А, а лісове господарство та лісозаготівля до розділу 02 цієї секції
При цьому, до сільськогосподарської діяльності (розділ 01 секції А), як діяльності, що регулюється П(С)БО №30, відноситься діяльність з вирощування сільськогосподарських культур, зокрема, 01.11 Вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур; 01.29 Вирощування інших багаторічних культур.
Отже, вирощування лісів та пов`язана з цим діяльність не відноситься до сільськогосподарської діяльності.
Витрати, які контролюючий орган виключає із витрат основної діяльності і вимагає враховувати, як витрати на створення біологічних активів, якраз і відносяться до діяльності під кодом 02.10. КВЕД-2010.
Як вірно зазначає суд першої інстанції, вказані витрати здійснені безпосередньо в місцях природних лісів і лісопосаджень, а не на окремих плантаціях, відділених від природного лісу, тобто ніяким чином не можуть вважатись витратами під сільськогосподарські культури і витратами сільськогосподарської діяльності.
Таким чином, сільськогосподарська діяльність і діяльність в сфері лісового господарства та лісозаготівлі є окремими і самостійними видами діяльності. Розмежування таких витрат між цими видами діяльності (сільськогосподарська і діяльність лісового господарства), вимагає і розмежування витрат по бухгалтерському обліку.
Отже, для підприємств лісового господарства П(С)БО №30 може застосовуватись виключно стосовно витрат сільськогосподарської діяльності, в разі якщо підприємство займається таким видом діяльності, в той час, як позивач не здійснював сільськогосподарської діяльності (садівництва).
В Акті перевірки контролюючий орган, аргументуючи свою позицію про те, що витрати на вирощування лісів повинні бути зараховані до складу основних засобів, як довгострокові біологічні активи, посилається на пункт 5.1.8 П(С)БО №7, відповідно до якого до  основних засобів відносяться: « 5.1.8. Багаторічні насадження».
Водночас, пунктом 51 «Методичних рекомендаціях по обліку основних засобів», затверджених наказом Міністерства фінансів України від  30.09.2003 №561, конкретизовано, що до складу багаторічних насаджень, як основних засобів, відносяться виключно сади та виноградники, тобто не лісові насадження.
Відповідно до п.6 ст.6 Закону України від  16.07.1999 №996-XIV «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні», далі - Закон №996, центральні органи виконавчої влади у межах своєї компетенції мають право розробляти на базі П(С)БО методичні рекомендації щодо специфіки та особливостей обліку в окремих галузях господарства.
На лісогосподарських підприємствах такі особливості встановлені «Методичними рекомендаціями з формування собівартості продукції (робіт, послу) на підприємствах, що належать до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів України, затвердженими наказом Державного агентства лісових ресурсів України від  14.05.2013 №124 (далі - Методичні рекомендації №124).
Згідно Методичних рекомендацій №124, до основного виробництва зокрема, але не виключно, належать: штучне та природне лісовідновлення; лісорозведення; полезахисне лісорозведення; лісогосподарські заходи з поліпшення якісного складу лісів; будівництво доріг лісогосподарського призначення (п.2.2 Методичних рекомендацій №124).
Тобто, всі спірні витрати належать до витрат основного виробництва лісового господарства. 
Відповідно до пункту 2.3 Методичних рекомендацій №124 всі ці витрати (тобто витрати основного виробництва) включаються до собівартості окремих видів продукції.
Спірні витрати, як витрати на лісогосподарські роботи (послуги) враховуються в собівартості лісопродукції, яка реалізується лісовим підприємством, і компенсується виручкою від реалізації цієї продукції. 
Пунктом 5.1 Методичних рекомендацій №124 визначено, що до складу витрат, пов`язаних із виробництвом продукції (а не на створення біологічних активів) відносяться витрати на лісогосподарські роботи і послуги, виконані за рахунок доходу (виручки) від реалізації продукції, тобто власного доходу підприємства, а не бюджетних коштів.
Таким чином, з метою компенсації цих витрат підприємством, розділом 14 «Ціноутворення в лісовому господарстві» Методичних рекомендацій №124 встановлено, що при формуванні вільних цін на лісопродукцію вказані ціни встановлюються, виходячи із виробничої собівартості продукції, і однією із статей виробничої собівартості є витрати на лісогосподарські роботи і послуги, виконані за рахунок доходу (виручки) від реалізації продукції.
Як слушно зауважує позивач, ці вимоги підприємство виконало, тобто витрати на лісогосподарські роботи повністю компенсуються доходом від реалізації продукції (куди входять ці витрати) і виключення їх з витрат основної діяльності приведе до подвійного оподаткування частини доходів підприємства, так як буде оподатковуватись не прибуток підприємства, а дохід, що суперечить нормам Податкового кодексу України і нормативним документам з бухгалтерського обліку. 
Крім того, як вірно вказує суд першої інстанції, контролюючий орган, погоджуючись з тим, що підприємства лісового господарства мають право і повинні застосовувати Методичні рекомендації №124 в своїй роботі, в акті перевірки посилається тільки на окремі пункти цих рекомендацій, які, на їх думку, пояснюють  висновки акта перевірки, при цьому, зовсім не посилається на ті пункти Методичних рекомендацій, які підтверджують право підприємства враховувати спірні витрати у витратах основної діяльності і в собівартості реалізованої продукції.
Таким чином, жодним пунктом Методичних рекомендацій №124 не встановлено випадків чи необхідності списання витрат на лісогосподарські роботи не на собівартість випуску продукції, а на витрати по створенню біологічних активів.
Природний ліс, на який підприємство понесло спірні витрати, не перебуває на балансі ДП «Новгород-Сіверське лісове господарство», більше того, підприємство не має законодавчих підстав для зарахування лісу на свій баланс. Дерева в лісі не перебувають на балансі підприємства і не є його власністю, оскільки відповідно до ст.7 Лісового кодексу, ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності українського народу, а не якогось конкретного підприємства, як лісокористувача.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ДП «Новгород-Сіверське лісове господарство» правомірно відобразило у бухгалтерському обліку, а саме у рядку 2050 «Собівартість реалізованої продукції (товарів, робіт, послуг)» витрати, в тому числі на «відновлення лісів», отже позивач не порушував п.7, п.11 П(С)БО №16 «Витрати» списуючи на собівартість реалізованої продукції витрати основного виробництва.
Щодо документально оформлених робіт від ФОП ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з наступного. 
Так, позивачем укладено ряд договорів з ФОП ОСОБА_1 , згідно з якими виконавець забезпечує відповідно до проектної документації та умов договорів поточний ремонт автомобільної дороги лісогосподарського призначення окремими ділянками.
На підтвердження реальності цих договорів позивачем надано акти приймання виконаних будівельних робіт (форма КБ-2в), довідки про вартість виконаних будівельних робіт, договори на виконання робіт, дефектні акти на поточний ремонт автомобільних робіт, зведені кошторисні розрахунки вартості поточних ремонтів, локальні кошториси на будівельні роботи №2-1-1, поточних ремонтів автомобільних доріг, тощо.
Крім того, роботи, виконані ФОП ОСОБА_1 , оплачені позивачем в повному обсязі, при цьому, рух активів платника податків підтверджується виписками АТ «Ощадбанк» (копія картки рахунку 631 та платіжні доручення №1711, №1840, №1953, №2523, №2599, №2698, №2725, №;3026, №3152, №3168 з відміткою банку про перерахування коштів).
Проведення поточних ремонтних робіт підтверджується також аудиторським звітом від  31.05.2018 №1 Чернігівського обласного управління лісового та мисливського господарства.
Стаття 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV (далі - Закон № 996) встановлює, що бухгалтерський облік - процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень; господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; зобов`язання - заборгованість підприємства, що виникла внаслідок минулих подій і погашення якої в майбутньому, як очікується, приведе до зменшення ресурсів підприємства, що втілюють у собі економічні вигоди; первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.
Приписами пунктів 1.2, 2.1, 2.2, 2.15 Положення про документальне забезпечення записів в бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 (далі - Положення № 88), зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за № 168/704, установлено, що господарські операції відображаються у бухгалтерському обліку методом їх суцільного і безперервного документування. Записи в облікових регістрах провадяться на підставі первинних документів, створених відповідно до вимог цього Положення.
Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів. Первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення. При реалізації товарів за готівку допускається складання первинного документа не рідше одного разу на день на підставі даних касових апаратів, чеків тощо. Для контролю та впорядкування обробки інформації на основі первинних документів можуть складатися зведені документи. 
При цьому будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.
Окремою підставою для висновку про відсутність у платника податків права на отримання податкових переваг є відсутність необхідних первинних документів, що підтверджують здійснення операцій, недоліки таких документів, складання таких документів при фактичному нездійсненні заявлених операцій, відображення у первинних документах недостовірних даних або даних, які неможливо віднести до операцій, що перевіряються.
Документи та інші дані, що спростовують реальність здійснення господарської операції, яка відображена в податковому обліку, повинні оцінюватися з урахуванням специфіки кожної господарської операції - умов перевезення, зберігання товарів, змісту послуг, що надаються тощо.
Отже, лише за умови підтвердження первинними документами господарських операцій, які є об`єктом оподаткування, платник податків має право на відображення результатів таких операцій у бухгалтерському обліку, на даних якого ґрунтується податкова звітність.
Верховний Суд України у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 826/11531/14, Верховний Суд у постановах від 24 січня 2018 року у справі № 2а-19379/11/2670, від 19 листопада 2019 року у справі № 826/487/16 неодноразово звертав увагу, що надання податковому органу належним чином оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди є підставою для її одержання, якщо податковий орган не встановив та не довів, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладення нікчемних правочинів або коли відомості ґрунтуються на інших документах, недійсність даних в яких установлена судом. Про необґрунтованість податкової вигоди можуть свідчити підтверджені доказами доводи податкового органу, зокрема, про неможливість реального здійснення платником податків зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності; відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності у зв`язку з відсутністю управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів; відсутність первинних документів обліку.
Доказів того, що первинні бухгалтерські документи не мають юридичної сили або визнані в установленому порядку недійсними - відсутні. 
У позивача наявна первинна документація по всім господарським операціям з його контрагентом, яка відповідає вимогам законодавства, не містить дефектів форми, змісту чи походження, та в повній мірі підтверджує реальність здійснення господарських операцій.
Під час проведення перевірки контролюючим органом перевірялася зазначена документація та не було виявлено жодних недоліків форми, чи змісту такої документації. Більше того, у контролюючого органу не було зауважень щодо повноти відображення господарських операцій у документації ДП «Новгород-Сіверське лісове господарство».
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач на законних підставах, дотримуючись відповідних норм бухгалтерського і податкового обліку та маючи необхідні документи, включив до складу собівартості готової продукції роботи з поточного ремонту автодоріг, виконаних ФОП ОСОБА_1 на підставі укладених договорів.
Надаючи правову оцінку доводам апеляційної скарги на додаткове рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2020 року, колегія суддів приходить до наступного.
Так, відповідно до ст.252 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:
1) щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення;
2) суд, вирішивши питання про право, не визначив способу виконання судового рішення;
3) судом не вирішено питання про судові витрати.
Заяву про ухвалення додаткового судового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання судового рішення.
Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може розглянути питання ухвалення додаткового судового рішення в судовому засіданні з повідомленням учасників справи.
Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 132 КАС України).
Згідно з ч. 3  ст. 132 цього Кодексу до витрат, пов`язаних із розглядом справи належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Отже, витрати на професійну правничу допомогу входять до складу судових витрат.
Відповідно до ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч. 1 ст. 134 КАС України).
Склад та обсяг судових витрат визначено у ч. 3 ст. 134 КАС України, згідно з якою для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 3 ст. 134 КАС України).
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 ст. 134 КАС України).
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 5 ст. 134 КАС України).
У разі недотримання вимог ч. 5 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 134 КАС України).
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 7 ст. 134 КАС України).
У відповідності до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Аналіз наведених положень законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
Таким чином, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, до предмета доказування у питанні компенсації понесених у зв`язку з розглядом справи витрат на правничу допомогу необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
На підтвердження заявлених до стягнення витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, позивачем надано копії договору про надання правової допомоги №182 від 31.07.2020, акт приймання-передачі наданих послуг №1 від 08.09.2020 до договору про надання правової допомоги на суму 20  000 грн.
Оцінивши рівень витрат позивача на правничу допомогу, з урахуванням понесених витрат, а також те, що заявлена сума не була співмірною, місцевий суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4  000,00 гривень. Крім того, договір як і акт виконаних робіт до вказаного договору не містить розрахунку вартості наданої правової допомоги та витраченого представником позивача часу на надання правової допомоги.
Перевіривши правильність здійсненого судом першої інстанції розрахунку розміру компенсації витрат на правову допомогу, яка підлягає відшкодуванню на користь ДП «Новгород-Сіверське лісове господарство», колегія суддів дійшла висновку, що такий розрахунок здійснений правильно, на підставі належних та допустимих доказів та з дотриманням норм чинного законодавства України.
При вирішені питання щодо витрат на правничу допомогу судом враховано обґрунтованість та розумність визначення таких витрат. Крім того,
Окрім того, заява про вирішення питання щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу та наведені вище докази були подані у межах строку та у порядку, встановленому ч. 7 ст. 139 КАС України.
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та зазначає, що витрати на професійну правничу допомогу на вказану суму є співмірними зі складністю цієї справи, відповідають критерію реальності та необхідності таких витрат, розумності їхнього розміру.
Доводи апелянта про неспівмірність витрат є суб`єктивною оцінкою відповідача та спростовується матеріалами справи, з яких убачається, що представник позивача надав фактичні (реальні) правові послуги.
Колегія суддів зауважує, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої прийняте рішення понесених збитків, але і спонукання суб`єкта владних повноважень утримуватися від подачі безпідставних заяв, скарг та своєчасно вчиняти дії, необхідні для поновлення порушених прав та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі №520/2915/19.
Отже, апеляційна скарга не спростовує правильність доводів, якими мотивовано судові рішення, відтак, не дають підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими, а застосування судом норм матеріального та процесуального права - неправильним.
Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд, - 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби України у Чернігівській області залишити без задоволення.
Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2020 року та додаткове рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2020 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Постанова в повному обсязі складена і підписана 25.01.2021.

Головуючий-суддя:                                                                                            Л.В. Губська

                      Судді:                                                                                           О.В. Карпушова

                                       
                                                                                                                           А.Г. Степанюк