Постанова         
Іменем  України
 
10 березня 2021 року
м. Київ
 
справа № 766/17333/20-ц   
провадження № 61-1124св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., 
Лідовця Р. А.,
 
учасники справи:
заявник (боржник) - товариство з обмеженою відповідальністю «Дісплей-Плюс»;
суб`єкт оскарження - приватний виконавець виконавчого округу Херсонської області Манікін Дмитро Сергійович; 
заінтересована особа (стягувач) - акціонерне товариство «Кристалбанк»;
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну 
скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Дісплей-Плюс» на ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 03 листопада 2020 року у складі судді Войцеховської Я. В. та постанову Херсонського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року у складі колегії суддів: Майданіка В. В., Кутурланової О. В., Орловської Н. В., 
ВСТАНОВИВ:
1.                 Описова частина 
Короткий зміст вимог скарги
У листопаді 2020 року товариство з обмеженою відповідальністю «Дісплей-Плюс» (далі - ТОВ «Дісплей-Плюс») звернулося до суду зі скаргою на дії та рішення приватного виконавця виконавчого округу Херсонської області Манікіна Д. С., заінтересована особа - акціонерне товариство «Кристалбанк» (далі - АТ «Кристалбанк»).
Скарга мотивована тим, що на адресу ТОВ «Дісплей-Плюс» приватним виконавцем виконавчого округу Херсонської області Манікіним Д. С. було надіслано листи, в яких містилися наступні постанови цього приватного виконавця: постанова від 21 жовтня 2020 року ВП № 63362315 
про відкриття виконавчого провадження; постанова від 21 жовтня 
2020 року ВП № 63362315 про стягнення з боржника основної винагороди;постанова від 21 жовтня 2020 року ВП № 63362315 про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження;постанова від 29 жовтня 2020 року 
ВП № 63362315 про арешт нерухомого майна ТОВ «Дісплей-Плюс»;постанова від 29 жовтня 2020 року ВП № 63362315 про арешт грошових коштів ТОВ «Дісплей-Плюс».
ТОВ «Дісплей-Плюс» вважало, що вищевказані постанови приватного виконавця є неправомірними, так як виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 667/1646/14-ц, виданого 13 листопада 2014 року Комсомольським районним судом м. Херсона про стягнення з ТОВ «Дісплей-Плюс» на користь публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є АТ «Кристалбанк», суми боргу у розмірі 1 846 996,96 грн, вже було відкрито 05 березня 
2015 року головним державним виконавцем Суворовського районного відділу державної виконавчої служби міста Херсон головного територіального управління юстиції у Херсонській області Процюк Н. В., яке до цього часу ще не закінчене. 
Оскільки, приватний виконавець виконавчого округу Херсонської області Манікін Д. С. не мав права постановляти вищевказані постанови, а тому вони підлягають скасуванню. 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції 
Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 03 листопада 2020 року скаргу ТОВ «Дісплей-Плюс» на дії приватного виконавця виконавчого округу Херсонської області Манікіна Д. С. повернуто особі, яка її подала. Роз`яснено заявнику, що повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню зі скаргою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.
Повертаючи скаргу ТОВ «Дісплей-Плюс», суд першої інстанції, пославшись 
на пункт 1 частини четвертої статті 185 ЦПК України та частини другу 
і четверту статті 183 ЦПК України, виходив із того, що скаргу підписано особою, повноваження якої не підтверджено належним чином, а також 
з того, що заявником не надано доказів надіслання копії скарги іншим учасникам справи.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Херсонського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року апеляційну скаргу ТОВ «Дісплей-Плюс» залишено без задоволення, а ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 03 листопада 
2020 року - без змін. 
Апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про застосування пункту 1 частини четвертої статті 185 ЦПК України, так як скарга підписана директором товариства, який має повноваження на його представництво. Проте вказане порушення не вплинуло на правильність висновків суду першої інстанції про повернення скарги ТОВ «Дісплей-Плюс», оскільки останнє у порушення частини другої статті 183 ЦПК України не надало суду доказів надіслання (надання) копії скарги іншим учасникам справи (провадження), що в силу частини четвертої статті 183 ЦПК України є підставою для повернення скарги заявникові. 
Короткий зміст касаційної скарги 
У касаційній скарзі ТОВ «Дісплей-Плюс», посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для розгляду по суті скарги. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 січня 2021 року відкрито касаційне провадження 
у вищевказаній справі та витребувано її матеріали з Херсонського міського суду Херсонської області.
У лютому 202і року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року справу за скаргою ТОВ «Дісплей-Плюс» на неправомірні рішення приватного виконавця виконавчого округу Херсонської області Манікіна Д. С., заінтересована особа - АТ «Кристалбанк», за касаційною скаргою ТОВ «Дісплей-Плюс» на ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 03 листопада 2020 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 22 грудня 
2020 року призначено до судового розгляду. 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга ТОВ «Дісплей-Плюс» мотивована тим, що суди попередніх інстанції дійшли помилкового висновку про те, що скарга товариства 
на неправомірні дії приватного виконавця не є заявою по суті справи 
у розумінні параграфу 1 глави 1 Розділу ІІІ ЦПК України, а є заявою 
з процесуальних питань у розумінні параграфу 2 глави 1 Розділу ІІІ ЦПК України. Суди не врахували, що суб'єкт оскарження - приватний виконавець не був ні стороною, ні третьою особою у справі, на виконання судового рішення в якій було видано виконавчий лист, на підставі якого цим приватним виконавцем було прийнятті незаконні постанови. Отже, скарга ТОВ «Дісплей-Плюс» є саме заявою по суті окремого спору з приватним виконавцем щодо законності його рішень. У зв'язку з цим, якщо суд першої інстанції встановив невідповідність скарги вимогам статей 174-181 ЦПК України, то повинен був залишити скаргу без руху. 
Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
У листопаді 2020 року ТОВ «Дісплей-Плюс» звернулося до суду зі скаргою 
на дії приватного виконавця виконавчого округу Херсонської області Манікіна Д. С., заінтересована особа -АТ «Кристалбанк».
Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 03 листопада 2020 року, залишеною без змін постановою Херсонського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року, скаргу ТОВ «Дісплей-Плюс» на дії приватного виконавця виконавчого округу Херсонської області Манікіна Д. С. повернуто заявнику.  
2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження 
у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга ТОВ «Дісплей-Плюс» підлягає задоволенню. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до вимог частини першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної 
інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою 
для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального 
чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове 
рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають. 
Суди повертаючи заявнику скаргу на дії приватного виконавця застосували до спірних правовідносин вимоги статті 183 ЦПК України, яка не регулює спірні правовідносини.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право 
в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси 
у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року 
та у статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року.
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини 
і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам 
у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду (рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року; «Беллет проти Франції» від 04 грудня 
1995 року). 
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Тобто, Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється 
зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.
Розділ VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень» передбачає можливість звернення сторін виконавчого провадження 
до суду, який видав виконавчий документ зі скаргою на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення.
Відповідно до положень статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
У пункті 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» судам роз`яснено, що скарга має відповідати загальним вимогам щодо форми та змісту позовної заяви, передбаченим положеннями ЦПК України, та містити відомості, зазначені у частині четвертій статті 74 Закону «Про виконавче провадження».
Відповідно до частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Згідно з частиною четвертою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» скарга у виконавчому провадженні подається виключно 
у письмовій формі та має містити: найменування органу державної виконавчої служби, до якого вона подається; повне найменування (прізвище, ім`я та по батькові) стягувача та боржника, їхні місця проживання чи перебування (для фізичних осіб) або місцезнаходження (для юридичних осіб), а також найменування (прізвище, ім`я та по батькові) представника сторони виконавчого провадження, якщо скарга подається представником; реквізити виконавчого документа (вид документа, найменування органу, що його видав, день видачі та номер документа, його резолютивна частина); зміст оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності та посилання на порушену норму закону; викладення обставин, якими скаржник обґрунтовує свої вимоги; підпис скаржника або його представника із зазначенням дня подання скарги.
Ураховуючи викладене, суди у порушення вищевказаних вимог процесуального законодавства не звернули уваги на те, що вимоги частини другої статті 183 параграфу 2 «Заяви з процесуальних питань» ЦПК України не регулюють спірні процесуальні правовідносини, тому не підлягають застосуванню у цій справі, оскільки вказана норма процесуального права поширюється виключно на заяви (клопотання, заперечення), подані до суду без дотримання вимог частин першої або другої цієї статті.
При цьому Верховний Суд звертає увагу на те, що розділ VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень»це окремий вид судового провадження, який містить у собі окремий процесуальний режим розгляду справ. 
А тому, до скарг, якими ініціюється початок провадження у справі на дії виконавця, застосовуються загальні положення позовного провадження, 
у тому числі, залишення скарги без руху, якщо є для цього підстави, 
а не її повернення. До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд 
у постановах: від 27 січня 2021 року у справі № 569/13154/20, провадження № 61-15520св20; від 17 лютого 2021 рокуу справі № 569/13160/20, провадження № 61-15478св20.
Крім того, виконання судових рішень є завершальною стадією судового процесу. Саме такий принцип застосовує Європейський суд з прав людини 
у своїй сталій практиці, зазначаючи, що виконання судових рішень 
є невід`ємною частиною судового процесу, оскільки без цієї стадії судового процесу сам факт прийняття будь якого рішення суду втрачає сенс. Саме на цій стадії судового процесу завершується відновлення порушених прав особи.
Враховуючи сталу практику Європейського суду з прав людини, зазначені вище положення національного законодавства та встановлені фактичні обставини, слід дійти висновку, що суди, повертаючи скаргу заявнику, не дослідили доводів ТОВ «Дісплей-Плюс» щодо порушення його прав при ухваленні судового рішення судом першої інстанції.  
Отже, доводи, наведені в касаційній скарзі, підлягають перевірці, оскільки судові процедури повинні бути справедливими (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), так як особа безпідставно не може бути позбавлена конституційного права на доступ до суду.
Відповідно до частини третьої та четвертої статті 406 ЦПК України касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються 
у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.
У випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає необхідним скасувати оскаржувані судові рішення, з передачею справи до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.
Керуючись статтями 400, 406, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Дісплей-Плюс» задовольнити.
Ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 03 листопада 2020 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 22 грудня 
2020 року скасувати, справу передати до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                               І. А. Воробйова 
 
                                                                                                            Б. І. Гулько
 
                                                                                                            Г. В. Коломієць
 
                                                                                                            Р. А. Лідовець