Справа № 308/3821/19

ПОСТАНОВА
 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

 
21 січня 2021 року м. Ужгород
Закарпатський апеляційний суд у складі: 

Головуючого - судді Бисага Т.Ю.
суддів:  Джуги С.Д., Фазикош Г.В.,
за участі секретаря: Микуляк Є.В.
за участі представника - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Петрика Віталія Васильовича, який діє в інтересах Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс», на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 09 вересня 2019 року, головуючий суддя Данко В.Й., у справі за позовом  ОСОБА_2 до Українського державного підприємства по обслуговування іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс»  про скасування наказу про звільнення, поновлення на попередній роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся в суд з позовною заявою до Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» про скасування наказу про звільнення, поновлення на попередній роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
 Просив суд: скасувати наказ «Про звільнення» від 04.03.2019 року за № 23-ВК як незаконний; зобов`язати відповідача поновити його на попередній роботі; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 09 вересня 2019 року позовні вимоги задоволено.
Скасовано наказ в.о. директора філії «Укрінтеравтосервіс-Закарпаття» Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» від 04 березня 2019 року за № 23-ВК «Про звільнення», згідно з яким ОСОБА_2 начальника відділення «Ужгород» філії «Укрінтеравтосервіс-Закарпаття» звільнено з роботи днем 05 березня 2019 року у зв`язку із скороченням чисельності працівників, на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.
Поновлено ОСОБА_2 на посаді начальника відділення «Ужгород» філії «Укрінтеравтосервіс-Закарпаття» Українського державного підприємства по обслуговування іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс».
Стягнуто з Українського державного підприємства по обслуговування іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 84520 (вісімдесят чотири тисячі п`ятсот двадцять) гривень 80 коп. (без утримання податків й інших обов`язкових платежів).
Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_2 на роботі на посаді начальника відділення «Ужгород» філії «Укрінтеравтосервіс-Закарпаття» Українського державного підприємства по обслуговування іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс».
Допущено негайне виконання рішення суду в частині виплати ОСОБА_2 суми середньомісячної заробітної плати у розмірі 10397 (десять тисяч триста дев`яносто сім) гривень 43 коп. (без утримання податків й інших обов`язкових платежів).
Стягнуто з Українського державного підприємства по обслуговування іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» на користь держави судовий збір у розмірі 1536 (одна тисяча п`ятсот тридцять шість) гривень 80 коп. 
       Додатковим рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 22 жовтня 2019 року стягнуто з  Українського державного підприємства по обслуговування іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» на користь ОСОБА_2  понесені позивачем судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6600,00 гривень.  
Не погоджуючись з рішенням суду адвоката Петрик В.В., який діє в інтересах Українського державного підприємства по обслуговування іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс»подав апеляційну скаргу в якій просять скасувати рішення, постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. 

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Представник позивача в судовому засіданні заперечив щодо задоволення апеляційної скарги.

Представник відповідача ОСОБА_3 надіслав до суду заяву про відкладення у зв`язку знаходженням за межами Закарпатської області, однак документального підтвердження суду не надав. Колегія констатує, що справа слуханням неодноразово відкладалась, в тому числі за заявами представника апелянта. Вважає причину його неявки неповажною.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія приходить до наступного висновку.
Відповідно до вимог частини 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Фактичні обставини звільнення сторонами не оспорюються, питання полягає в юридичній оцінці. 
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Відповідно до частини другої статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Згідно з частинами першою, третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.
У правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року у справі № 6-1264цс17, зазначено, що однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.
Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільняється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника.
У правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, зазначено, що, оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
Керуючись вказаними положеннями законодавства та правозастосуванням цих положень Верховним Судом, враховуючи інформацію про наявність вакантних посад у відповідача, яка повідомлена у довідках відповідача про вакантні посади, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що позивачу не було запропоновані усі вакантні посади у відповідача, які б останній міг виконувати, враховуючи його рівень кваліфікації. 

Апелянтом не спростовано у апеляційній скарзі, що позивач міг виконувати роботу за наявними вакантними посадами, тому безпідставними є твердження відповідача про те, що ним було виконано вимоги законодавства у цій частині.

Безпідставним є твердження скаржника про те, що розірвання трудового договору із позивачем не потребувало згоди виборного органу профспілкової організації. Відповідач безпідставно посилається в обґрунтування вказаної позиції на абз. 8 ч.1 ст. 43-1 Кодексу законів про працю України. Відповідно до вказаної норми права розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без виборного   органу   первинної   профспілкової   організації   (профспілкового представника) допускається у випадку звільнення керівника підприємства, установи,організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступників, головного бухгалтера підприємства, установи, організації, його заступників, а також службових осіб органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службових, осіб центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами; керівних працівників, які обираються, затверджуються або призначаються на посади державними органами, органами місцевого самоврядування, а також громадськими організаціями та іншими об`єднаннями громадян.

Скаржник не врахував, що відділення «Ужгород» Філії УДП «Укрінтеравтосервіс-Закарпаття» не є відокремленим підрозділом відповідача як підприємства, а лише самостійним структурним підрозділом філії.

Із системного аналізу норм трудового, цивільного та господарського законодавства випливає, що у абз. 8 ч. 1 ст. 43-1 КЗпПУ йдеться не про структурні підрозділи відокремлених підрозділів юридичних осіб, а виключно про відокремлені підрозділи юридичної особи.

Відповідно до ст. 95 Цивільного кодексу України філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює, всі або частину її функцій. Представництвом є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює представництво і захист інтересів юридичної особи. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють па підставі затвердженого нею положення. Керівники філій та представництв призначаються юридичною особою і діють па підставі виданої нею довіреності. Відомості про філії та представництва юридичної особи включаються до єдиного державного реєстру.

ЦК України розрізняє два види відокремлених підрозділів юридичної особи та не визначає такий різновид відокремленого підрозділу як відділення філії, що свідчить про те, що відділення не є відокремленим підрозділом юридичної особи. Вказані норми є спеціальними у частині визначення різновидів відокремлених підрозділів юридичної особи.

У той же час за змістом ч 1-2 ст. 64 Господарського кодексу України підприємство може складатися з виробничих структурних підрозділів (виробництв, цехів, відділень, дільниць, бригад, бюро, лабораторій тощо), а також функціональних структурних підрозділів апарату управління (управлінь, відділів, бюро, служб тощо).

Функції, права та обов`язки структурних підрозділів підприємства визначаються положеннями про них, які затверджуються в порядку, визначеному статутом підприємства або іншими установчими документами.

Згідно ч. 4 ст. 64 ГК України підприємство має право створювати філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи, погоджуючи питання про розміщення таких підрозділів підприємства з відповідними органами місцевого самоврядування в установленому законодавством порядку. Такі відокремлені підрозділи не мають статусу юридичної особи і діють на основі положення про них, затвердженого підприємством.

Господарським кодексом розрізняються два типи відділень: перший - це виробничий структурний підрозділ, що не є відокремленим та другий - відділення як відокремлений підрозділ. У той же час для відділення як відокремленого підрозділу встановлюється вимога, що такий діє на підставі положення, затвердженого підприємством, а також реєструється у відповідному порядку.

Необхідно звернути увагу, що Положення «Про відділення «Ужгород» Філії Укрінтеравтосервіс-Закарпаття» затверджене не керівником підприємства, а керівником філії, що вказує на природу цього відділення як виробничого структурного підрозділу саме філії й виключає його природу як відокремленого підрозділу підприємства в цілому.

Вказане також узгоджується із відомостями, що містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про відокремлені підрозділи відповідача (наявні у матеріалах справи). Згідно витягу із вказаного реєстру про відповідача зареєстрованим є саме Філія «Укрінтеравстосервіс-Закарпаття», поряд із іншими філіями.

У той же час відомості у вказаному реєстрі про такий відокремлений підрозділ як Відділення «Ужгород» Філії «Укрінтеравтосервіс-Закарпаття» відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Отже, це і доводить, що відділення «Ужгород» Філії «Укрінтеравтосервіс-Закарпаття» є насправді структурним підрозділом лише філії підприємства, а не відокремленим підрозділом відповідача як юридичної особи.

Це зумовлює необхідність погодження звільнення керівника такого відділення із згодою профспілкового комітету Первинної профспілкової організації працівників Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс».

Тому суд першої інстанції дійшов до правильних висновків у цій частині.

Окрім того, апелянтом в скарзі вказується, що оскільки позивач працював на посаді начальника відділення та не входив до виборчих органів профспілки, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу взагалі не потребувало без згоди виборчого органу первинної профспілкової організації.

З даного приводу слід зазначити, що погодження виборного органу профспілкової організації потребувалось при звільненні позивача як члена такої організації, то необхідним є дотримання процедури отримання такої згоди.

Однак така процедура була порушена так як позивач не був повідомлений про проведення засідання такою органу та був відсутній на ньому.

Відсутність позивача на засіданні випливає із доказів, поданих відповідачем, зокрема із протоколу № 8 профспілкового комітету Первинної профспілкової організації працівників Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» від 28 січня 2018 р.
Із розділу «Присутні» вказаного протоколу випливає, що жоден працівник щодо якого розглядалося питання про падання згоди на його звільнення не був присутній на засіданні.

У той же час відповідач не надав жодного доказу, який би стверджував, що позивача завчасно повідомляли про дату, час та місце розгляду виборним органом профспілкової організації, членом якої він був, подання про надання згоди на його звільнення у зв`язку із скороченням плату працівників.
Вказане свідчить про те, що згода виборного органу профспілкової організації про розірвання трудового договору із позивачем була надана із порушенням, положень ч. З ст. 43 КЗпПУ, де імперативно визначено, що подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою.

Однак письмової згоди позивача на розгляд відповідного подання також не було.
У зв`язку з тим, що рішення профспілкового комітету Первинної профспілкової організації працівників Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» про надання згоди на звільнення позивача прийнято із порушенням імперативних положень ч. 3 ст. 43 КЗпПУ, то відповідний протокол, яким оформлено таке рішення отримано із порушенням порядку, встановленого законом.
       З врахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.
ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , просив стягнути на його користь судові витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в загальному розмірі 8500 грн.
З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ч.ч.1,4 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При визначенні суми відшкодування вказаних витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України, від 26 лютого 2015 року у справі Баришевський проти України (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових витрат та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада від 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний характер.

Апеляційний суд вважає, що сума гонорару в суді апеляційної інстанції в заявленому розмірі є співмірною із складністю справи та наданими адвокатом послугами, та відповідає критеріям реальності адвокатських витрат (дійсності та необхідності) та розумності.

На думку колегії суддів, із заявлених видів адвокатських послуг підлягають до стягнення витрати за надання професійної правничої допомоги адвокатом у вигляді: за складання відзиву на апеляційну скаргу - 2000,00 грн. та участь у судових засіданнь у справі - 6500,00 грн. Даний розмір витрат є співмірним із складністю справи, відповідає критеріям реальності адвокатських витрат (дійсності та необхідності) та розумності, і є обґрунтованим.
Заявлені витрати підлягають до задоволення.
       Керуючись ст.ст.268, 374,376, ЦПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Петрика Віталія Васильовича, який діє в інтересах Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс», залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 09 вересня 2019 року залишити без змін.
       Стягнути з Українського державного підприємства по обслуговування іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» на користь  ОСОБА_2 понесені позивачем судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8500,00 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повний текст постанови суду складено 29 січня 2021 року.

Головуючий 

Судді