Постанова  
Іменем  України
 
26 січня 2021 року
м. Київ
 
справа № 334/905/18-ц
провадження № 61-7115св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
третя особа -  ОСОБА_3 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1                      на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2018 року у складі судді Калюжної В. В. та постанову Запорізького апеляційного суду від 06 березня 2019 року у складі колегії суддів: Онищенка Е. А., Бєлки В. Ю., Воробйової І. А.,
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом                       до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про усунення від права на спадкування.
Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 від одиночного колото-різаного поранення шиї з ушкодженням сонної артерії помер                        її чоловік ОСОБА_4 . Після його смерті відкрилася спадщина. Заповіту ОСОБА_4 не залишав. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_4 були вона, як дружина померлого, та відповідачка                 і третя особа, як його дочки.
ОСОБА_1 зазначала, що відповідно до матеріалів кримінального провадження за фактом вбивства ОСОБА_4 у вчиненні злочинів, передбачених частиною другою статті 115, частини четвертої                           статті 296 КК України, підозрювався ОСОБА_5 , який був співмешканцем відповідачки ОСОБА_2 . Під час вчинення злочину ОСОБА_2 перебувала у будинку АДРЕСА_1 , та спокійно спостерігала за тим, як ОСОБА_5 вчиняв неправомірні дії                 по відношенню до її батьків. Після втечі ОСОБА_5 з місця події, відповідачка не допомагала батькові ОСОБА_4 , який перебував                     у безпорадному стані, не викликала карету швидкої допомоги, не брала участі у його похованні, на поминальному обіді була у стані алкогольного сп`яніння та поводилася неадекватно. 
Посилаючись на те, що відповідачка залишила свого батька у безпорадному стані, вважала, що наявні передбачені абзацом 2 частин третьої, п`ятої-шостої статті 1224 ЦК України підстави для усунення відповідачки від права на спадкування за законом після смерті її батька ОСОБА_4 .
З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просила суд усунути     ОСОБА_2 від права на спадкування за законом після смерті її батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Рішення суду мотивовано тим, що позивачкою не доведено факту ухилення відповідачкою від надання допомоги спадкодавцеві ОСОБА_4 ,                      а також того, що спадкодавець перебував у безпорадному стані                          та потребував допомоги саме ОСОБА_2 .
При цьому суд першої інстанції вважав, що наявність неприязних стосунків між відповідачкою та її батьком, а також те, що відповідачка не брала участі у похованні свого батька та утриманні його могили, не є підставами для усунення її від права на спадкування, передбаченими статтею 1224 ЦК України.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Запорізького апеляційного суду від 06 березня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2018 року залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини й норми процесуального права та дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки позивачкою не доведено факту ухилення відповідачки від надання допомоги спадкодавцеві                  ОСОБА_4 , а також того, що спадкодавець перебував у безпорадному стані та потребував допомоги саме ОСОБА_2 .
Разом із тим, суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції про те, що наявність неприязних стосунків між відповідачкою                та її батьком, а також те, що відповідачка не брала участі у похованні свого батька та утриманні його могили, не є підставами для усунення її від права на спадкування, передбаченими статтею 1224 ЦК України.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій у квітні 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове судове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 18 квітня 2019 року було відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано матеріали цивільної справи із Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя.
У травні 2019 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої                 та апеляційної інстанцій ухвалено з порушенням норм матеріального                   та процесуального права.
ОСОБА_1 вважала, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що відповідачка не мала реальної можливості надати допомогу своєму батькові, оскільки остання залишила свого батька               у безпорадному стані, коли він потребував її допомоги.
Зазначала, що відповідачка на місце злочину приїхала до приїзду поліції                  та швидкої допомоги, проте не намагалася надати допомогу постраждалим батькам, а лише спостерігала осторонь.
Відзивів на касаційну скаргу не надходило
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 (а. с. 5).
Згідно довідки № 2930 про причину смерті до форми № 106/0, причиною смерті ОСОБА_4 було одиночне колото-різане поранення шиї                          з ушкодженням сонної артерії (а. с. 5).
Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина.
Спадкоємцями першої черги за законом щодо майна померлого                    ОСОБА_4 є ОСОБА_1 , як дружина померлого та його дочки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Відповідно до матеріалів спадкової справи № 69/2017, заведеної приватним нотаріусом щодо майна померлого ОСОБА_4 , 11 вересня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Чирви Л. А. із заявою про прийняття спадщини.
11 жовтня 2017 року з аналогічною заявою до приватного нотаріуса звернулась ОСОБА_2 
08 листопада 2017 року до приватного нотаріуса звернулась ОСОБА_3 із заявою про прийняття спадщини.
Згідно з обвинувальним актом у кримінальному провадженні, внесеному                 до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 21 серпня 2017 року                      № 12017080050003683, ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого пунктом 4 частини другої статті 115 КК України, а саме: в умисному вбивстві ОСОБА_4 , вчиненому з особливою жорстокістю, а також у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 296 КК України, зокрема: хуліганстві, тобто грубому порушенні громадського порядку                      з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю із застосуванням предмета, заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень (а. с. 12-13).
Матеріали цієї справи не містять вироку, що набрав законної сили, яким би встановлювалися певні факти та обставини, за яких було вчинено злочин,  та участь у цих подіях ОСОБА_2 .
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні                 чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно частини першої статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця),              до інших осіб (спадкоємців).
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (частина перша статті 1218 ЦК України).
Частиною першою статті 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
Згідно частини першої статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом               і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.
Частинами першою-третьою статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від  її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця,              у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (частина перша                           статті 1261 ЦК України).
Частиною першою статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Відповідно до абзацу 2 частини третьої статті 1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом.
Згідно частин п`ятої-шостої цієї ж статті за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено,                 що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі                  й на тих, хто має право на обов`язкову частку у спадщині, а також на осіб,             на користь яких зроблено заповідальний відказ.
Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права                  на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.
Для ухвалення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов`язку щодо її надання.
Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладеного                 у пункті 6 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику                 у справах про спадкування», правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом. Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред`явлена особою, для якої таке усунення породжує пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених                у частині другій статті 1259 ЦК України.
Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців                       за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця.
Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається                 як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів),                    що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку              як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення                       або врахування кожного доказу (групи доказів).
Вирішуючи спір суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 89 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин і вимог статей 12, 81 ЦПК України, встановивши відсутність належних та допустимих доказів того, що спадкодавець (батько відповідачки) потребував матеріальної чи іншої допомоги з боку дочки             та у неї існував обов`язок щодо надання такої допомоги і вона ухилялася    від виконання цього обов`язку та ураховуючи відсутність вироку, що набрав законної сили, яким би встановлювалися певні факти та обставини, за яких було вчинено злочин, та участь у цих подіях відповідачки, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо усунення відповідачки від права            на спадкування спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 . 
При цьому суди обґрунтовано вважали, що наявність неприязних стосунків між відповідачкою та її батьком, а також те, що остання не брала участі                       у похованні свого батька та утриманні його могили, не є підставами для усунення відповідачки від права на спадкування, передбаченими                  статтею 1224 ЦК України.
Посилання у касаційній скарзі як на підставу для скасування оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій на порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, колегія суддів відхиляє, оскільки вони зводяться до незгоди заявника                  з висновками суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.
Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів та їх переоцінювати згідно з положеннями статті 400 ЦПК України  (у редакції, чинній станом на 18 травня 2020 року).
Інші доводи касаційної скарги не спростовують законність                                     та обґрунтованість судових рішень, а також містять посилання на факти,                що були предметом дослідження й оцінки судами першої та апеляційної інстанцій.
З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами першої                 та апеляційної інстанцій норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи у цій частині.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 06 березня               2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту                     її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                               С. Ф. Хопта 
Є. В. Синельников
В. В. Шипович