Постанова
Іменем України
 
30 березня 2021 року
м. Київ
справа № 552/3945/19
провадження № 51-6243 км 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                     ОСОБА_1 ,
суддів                                             ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання       ОСОБА_4 ,
прокурора                                         ОСОБА_5 ,
засудженого                                     ОСОБА_6 , 
захисника                                          ОСОБА_7 , 
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу заступника керівника Полтавської обласної прокуратури на ухвалу Полтавського апеляційного суду від                  30 вересня 2020 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019170020001257, за обвинуваченням 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,  
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 4 ст. 296 КК України.   
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Київського районного суду м. Полтави від 19 липня 2019 року                 ОСОБА_6 засуджено:
-          за ч. 1 ст. 121 КК України на 5 років позбавлення волі; 
-         за ч. 4 ст. 296 КК України на 3 роки позбавлення волі. 
Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.  
На підставі ст. 75 КК України, звільнено ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 3 роки, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України. 
Вирішено цивільний позов прокурора, питання речових доказів та процесуальних витрат у провадженні. 
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.  
За обставин, встановлених судом та детально викладених у вироку                          ОСОБА_6 засуджено за те, що він, 23 травня 2019 року о 18:30 год, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, рухаючись у громадському транспорті, а саме в тролейбусі № 122 за маршрутом № 5 «Кільцевий», поряд з будинком № 17 на вул. Маршала Бірюзова, застосовуючи ненормативну лексику, виражаючи невдоволення по відношенню до пасажирів, грубо порушуючи громадський порядок, з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, ігноруючи встановлені загальноприйняті правила поведінки, що призвело до тимчасового припинення нормального руху громадського транспорту                              КП «Полтаваелектроавтотранс», на очах у інших пасажирів тролейбусу, з хуліганських спонукань, наніс ОСОБА_8 ножове поранення у живіт, заподіявши останньому тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння. 
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у вказаному суді з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особі засудженого внаслідок м`якості. Вважає, що суд апеляційної інстанції, всупереч вимогам ст. 419 КПК України, переглядаючи апеляційну скаргу прокурора, не навів належних мотивів визнання її необґрунтованою. Вказує, що прокурор в апеляційній скарзі вважав призначене ОСОБА_6 покарання занадто м`яким, у зв`язку з безпідставним застосуванням ст. 75 КК України та не погоджується з наведеним в ухвалі апеляційного суду висновком про те, що зазначені доводи стосуються неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. На думку прокурора, при призначенні засудженому покарання із застосуванням ст. 75 КК України, суди попередніх інстанцій не врахували належним чином тяжкості вчинених у стані алкогольного сп`яніння злочинів та даних про особу ОСОБА_6 . 
Під час касаційного розгляду прокурор, яка брала участь у кримінальному провадженні в суді касаційної інстанції, підтримала касаційну скаргу сторони обвинувачення та просила її задовольнити. 
Позиції інших учасників судового провадження
Захисник ОСОБА_7 надіслала заперечення на касаційну скаргу, з якими погодився засуджений ОСОБА_6 , в яких просила касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення – без зміни. 
Під час касаційного розгляду засуджений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 висловили позицію щодо законності оскаржуваного судового рішення та просили його залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора – без задоволення.  
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Винуватість ОСОБА_6 в інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях, доведеність цього обвинувачення та кваліфікація діянь за ч. 1 ст. 121, ч. 4                                ст. 296 КК України в касаційній скарзі не оспорюються. 
Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд при виборі покарання зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Згідно зі ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Як убачається з вироку, дотримуючись наведених вимог кримінального закону при призначенні засудженому ОСОБА_6 покарання, суд урахував усі обставини справи, в тому числі і тяжкість вчинених кримінальних правопорушень, дані про особу винного, а саме: його позитивну характеристику, молодий вік, те, що до кримінальної відповідальності він притягується вперше, визнав свою вину у скоєному. Взяв до уваги обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, а також позицію потерпілого, який на суворому покаранні не наполягав та обрав покарання в межах санкцій статей інкримінованих злочинів, визначивши засудженому остаточне покарання за сукупністю злочинів у виді позбавлення волі на строк 5 років. 
Одночасно, з огляду на дані про особу засудженого та обставини, які пом`якшують покарання, суд дійшов висновку про наявність підстав для застосування положень ст. 75 КК України і звільнив ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням.  
Не погодившись з вироком суду, прокурор подав апеляційну скаргу в якій просив його скасувати з підстави невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості. При цьому, жодних доводів щодо неправильного застосування ст. 75 КК України в скарзі не зазначав.  
Суд апеляційної інстанції, за результатами апеляційного розгляду констатував  безпідставність наведених прокурором в апеляційній скарзі доводів та вирок суду першої інстанції залишив без зміни. 
Відповідно до вимог ст. 419 КПК України при залишенні апеляційної скарги без задоволення, в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. 
Колегія суддів вважає, що постановлена за результатами розгляду апеляційної скарги прокурора ухвала апеляційного суду, відповідає вимогам ст. 419 КПК України. Вказаний суд належним чином перевірив наведені прокурором доводи про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчинених кримінальних правопорушень і особі засудженого внаслідок м`якості та обґрунтовано визнав їх безпідставними. 
При цьому, залишаючи апеляційну скаргу прокурора без задоволення, вказаний суд також виходив з того, що будь-яких доводів щодо необхідності скасування вироку суду першої інстанції в частині застосування положень ст. 75 КК України прокурор не навів, що позбавило можливості вирішувати цим судом питання щодо наявності чи відсутності підстав для ухвалення свого вироку у зв`язку з неправильним звільненням обвинуваченого від відбування покарання. 
Так, відповідно до ч. 1 ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі: 1) необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення; 2) необхідності застосування більш суворого покарання; 3) скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції; 4) неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.
В апеляційній скарзі прокурора підставою оскарження та необхідності скасування вироку суду першої інстанції було зазначено невідповідність призначеного покарання тяжкості вчинених кримінальних правопорушень і особі засудженого внаслідок м`якості. Однак, у вимозі до суду апеляційної інстанції зазначено необхідність призначення нового покарання у тому ж виді і розмірі, як це було зроблено місцевим судом, а тому його апеляційну скаргу правильно залишено без задоволення. 
З урахуванням наведеного, колегія суддів не знаходить підстав вважати обґрунтованими доводи касаційної скарги прокурора про те, що в апеляційній скарзі сторона обвинувачення не погоджувалася з призначеним ОСОБА_6 покаранням через його м`якість. 
Таких порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б підставами, передбаченими ст. 438 КПК України, для скасування оскаржуваного      судового рішення в справі не встановлено, а тому в задоволенні касаційних вимог прокурора слід відмовити.   
Керуючись статтями 433, 434, 436, 442 КПК України, Суд
ухвалила:
Ухвалу Полтавського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року щодо               ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу заступника керівника Полтавської обласної прокуратури - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.      
Судді:

ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                                    ОСОБА_9