Постанова                                                   
Іменем України
02 березня 2021 року
м. Київ
справа № 368/207/18       
провадження № 51-4607км19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду  у складі:
головуючого                                    ОСОБА_1 ,
суддів                                                ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання     ОСОБА_4 ,
засуджених                                       ОСОБА_5 ,
                                                           ОСОБА_6 ,
захисників                                         ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції), 
                                                           ОСОБА_8 (у режимі відеоконференції), 
прокурора                                          ОСОБА_9 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисника  засудженого ОСОБА_5 – адвоката ОСОБА_7 , захисника засудженого ОСОБА_6 – адвоката ОСОБА_8 , засудженого ОСОБА_5 
на вирок Кагарлицького районного суду Київської області від 07 листопада 2018 року та вирок Київського апеляційного суду від 13 червня 2019 року 
у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017110190000610, за обвинуваченням 
ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Петропавловка Лазовського району Республіки Молдова, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 , 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та жителя АДРЕСА_3 ,  
обох у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Кагарлицького районного суду Київської області від 
07 листопада 2018 року:
ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років; за ч. 2 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією майна. На підставі ст. 70 КК  за сукупністю злочинів ОСОБА_6 остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією майна;
ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років; за ч. 2 ст. 187 КК – до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією майна. На підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів ОСОБА_5 остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією майна;
Постановлено стягнути з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь 
ОСОБА_10 по 20 000 грн з кожного у рахунок відшкодування моральної шкоди.
Вирішено питання щодо судових витрат і речових доказів. 
Згідно з вироком ОСОБА_6 та ОСОБА_5 10 листопада 2017 року близько 21:30, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, на вул. Столичній поряд з будинком № 37 у м. Кагарлику, із застосуванням фізичного насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я, вчинили відкрите викрадення майна у потерпілого ОСОБА_11 , заподіявши йому матеріальну шкоду на загальну суму 1015 грн.
11 листопада 2017 року близько 01:50 ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, неподалік кафе-бару «Поляна», що на вул. Столичній, 5 у м. Кагарлику, помітили раніше незнайомих їм 
ОСОБА_12 і ОСОБА_10 та вирішили протиправно заволодіти їхнім майном шляхом вчинення нападу на них з цією метою.
Реалізуючи свій спільний злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення майна  ОСОБА_12 та ОСОБА_10 , впевнившись, що за їхніми діями ніхто не спостерігає, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 підійшли до вказаних осіб та розпочали з ними розмову на загальні теми. У ході спілкування 
ОСОБА_6 та ОСОБА_5 стало відомо, що їх співрозмовники мають при собі грошові кошти та інші матеріальні цінності. У цей час ОСОБА_5 та ОСОБА_6 спільно вирішили протиправно заволодіти майном ОСОБА_12 і ОСОБА_10 шляхом вчинення нападу на них з цією метою.
Щоб ввести в оману ОСОБА_12 та ОСОБА_10 , ОСОБА_6 та 
ОСОБА_5 зробили вигляд, що покинули їх, відійшли на невелику відстань у напрямку автозаправної станції ПАТ «Укрнафта», розташованої на 
вул. Столичній, 82 у м. Кагарлику, для подальшого використання фактору неочікуваності для потерпілих з метою вчинення нападу, щоб заволодіти їхнім майном, а також визначили при цьому між собою, що ОСОБА_6 нападатиме безпосередньо на ОСОБА_12 , а ОСОБА_5 одночасно з ним – на ОСОБА_10 .
Далі ОСОБА_6 та ОСОБА_5 непомітно для потерпілих повернулись до місця перебування ОСОБА_12 та ОСОБА_10 . Підійшовши до останніх ззаду, ОСОБА_5 згідно з відведеною йому злочинною роллю кулаком правої руки завдав ОСОБА_10 удару в ділянку голови, застосувавши таким чином щодо неї фізичне насильство. Від отриманого удару ОСОБА_10 впала на землю. У цей час ОСОБА_6 відповідно до відведеної йому ролі підійшов до ОСОБА_12 та кулаком завдав йому одного удару в голову, від якого останній втратив рівновагу та упав на землю, після чого 
ОСОБА_6 , щоб припинити опір ОСОБА_12 , вступив у бійку з ним, продовжуючи завдавати ударів по голові та тулубу, тобто застосувавши таким чином щодо нього фізичне насильство, яке, враховуючи висновок судово-медичної експертизи, не було небезпечним для життя та здоров`я потерпілого.
Подолавши фізичний опір ОСОБА_12 , який втік з місця події, ОСОБА_6 підійшов до ОСОБА_10 та продовжив разом з ОСОБА_5 завдавати тілесні ушкодження останній у вигляді ударів у голову та тулуб, застосовуючи  щодо неї насильство, що зважаючи на висновок судово-медичної експертизи було небезпечним для її життя та здоров`я. У подальшому ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , припинивши опір ОСОБА_10 та впевнившись, що ніхто не заважає завершенню їхнього спільного злочинного наміру, відкрито для ОСОБА_10 заволоділи її майном на загальну суму 4731,67 грн.
За вироком Київського апеляційного суду від 13 червня 2019 року вирок місцевого суду за апеляційною скаргою прокурора в частині призначеного ОСОБА_6 та ОСОБА_5 покарання скасовано та постановлено в цій частині новий вирок, яким призначено покарання:
ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 186 КК – у виді позбавлення волі на строк 5 років; 
за ч. 2 ст. 187 КК – у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю. На підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань ОСОБА_6 остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю;
ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 186 КК – у виді позбавлення волі на строк 5 років; за 
ч. 2 ст. 187 КК – у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців 
з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю. На підставі 
ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань ОСОБА_5 остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю.
У решті вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_5 залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить судові рішення щодо 
ОСОБА_5 скасувати через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Зазначає, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК, не доведена, його дії судом кваліфіковано неправильно. Вказує, що жоден із допитаних судом свідків не був очевидцем самої події, апотерпіла ОСОБА_10 не бачила, як і коли зникла її сумочка. Вважає, що в діях ОСОБА_5 є склад злочину, передбачений ч. 2 ст. 185 КК, та що суд мав призначити йому покаранняза ч. 2 ст. 186 КК із застосуванням ст. 69 КК. Стверджує, що потерпіла не обґрунтувала розміру заподіяної їй моральної шкоди. На думку захисника, апеляційний суд зазначених порушень не усунув.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить судові рішення щодо 
ОСОБА_6 скасувати через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Вважає, що в діях ОСОБА_6 відсутній склад злочину, передбачений ч. 2 ст. 187 КК, оскільки останній не мав умислу на заволодіння майном потерпілої ОСОБА_10 . Стверджує, що з показань потерпілої ОСОБА_10 однозначно не вбачається, що ОСОБА_6 завдав їй ударів. На його думку, в діях ОСОБА_6 є склад злочину, передбачений ч. 1 
ст. 125 КК, щодо заподіяння легких тілесних ушкоджень ОСОБА_12 . Стверджує, що цивільний позов ОСОБА_10 стосовно стягнення 
з ОСОБА_6 на її користь моральної шкоди задоволено безпідставно.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_5 просить судові рішення щодо нього скасувати  і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Зі змісту скарги вбачається, що він не погоджується з рішеннями судів у частині визнання його винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК. У доповненні до касаційної скарги зазначає про порушення його права на захист.
Позиції учасників судового провадження
Засуджені ОСОБА_5 , ОСОБА_6   та їхні захисники підтримали касаційні скарги. Прокурор ОСОБА_9   просила судові рішення залишити без змін, а касаційні скарги – без задоволення.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
При цьому відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, вбачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Доведеність винуватості ОСОБА_6 та ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, кваліфікація їхніх дій у касаційних скаргах не оспорюються.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 та ОСОБА_5 
у вчиненні розбійного нападу на ОСОБА_12 та ОСОБА_10 відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і підтверджуються детально наведеними у вироку доказами, які суд усебічно, повно та об`єктивно дослідив, правильно оцінив.
Зокрема, винуватість ОСОБА_6 та ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК, підтверджується:
- показаннями допитаного в судовому засіданні ОСОБА_5 , який вину визнав частково, не заперечував, що відкрито взяв жіночу сумку зі столу, з якої забрав 1300 грн і телефон;
- показаннями потерпілої ОСОБА_10 , яка в судовому засіданні повідомила, що 11 листопада 2017 року близько 02:00 до них з ОСОБА_12 підійшли двоє невідомих чоловіків та попросили грошей. ОСОБА_12 дав їм гроші, і вони відійшли, але через кілька хвилин повернулися. ОСОБА_6 вдарив 
ОСОБА_12 кулаком у голову, той впав, а ОСОБА_5 вдарив її кулаком 
в обличчя. Вона впала і втратила свідомість. Коли прийшла до тями, побачила, що її мовчки тягли за кущі, а потім зупинились і почали обоє по черзі завдавати ударів по голові та спині, вона знову втратила свідомість. До тями її привели колеги. У неї зникла сумка, в якій знаходились 2400 грн, мобільний телефон «Соні»;
- показаннями потерпілого ОСОБА_12 , який у судовому засіданні пояснив, що до них із ОСОБА_10 підійшли двоє невідомих чоловіків та попросили грошей на спиртне, він дав їм 200 грн, і вони відійшли, але через кілька хвилин повернулися. ОСОБА_6 вдарив його кулаком у щелепу, а потім бив по голові. Після чого він викликав товариша, з яким вони знайшли за кафе ОСОБА_10 – побиту, непритомну, брудну. Сумку ОСОБА_10 знайшли за кафе;
- свідок ОСОБА_13 у судовому засіданні показала, що працювала оператором на АЗС та бачила засуджених у ніч подій, потерпілі під`їхали на таксі, а потім до них підійшли засуджені та почали чіплятися. Зі сторони кафе вона чула голоси чоловіків, голос дівчини, яка говорила: «Що ви робите?» Потім свідок побачила потерпілого на території заправки та запитала: «Де дівчина?». Останній сказав, що чекає таксі. Зі сторони кафе чула голоси двох чоловіків, нецензурні висловлювання з погрозами в сторону дівчини, глухі удари по тілу. Бачила замахи руки, але хто саме бив, не бачила;     
- показаннями допитаної у судовому засіданні свідка ОСОБА_14 про те, що  вона бачила ОСОБА_10 , яка була з тілесними ушкодженнями та в брудному одязі, остання їй повідомила, що на неї напали 2 осіб, побили її та викрали сумку з грошима та телефоном;
- показаннями допитаного в судовому засіданні свідка ОСОБА_15 , який пояснив, що до нього зателефонував ОСОБА_12 і повідомив, що на нього з ОСОБА_10 напали та побили. Він поїхав до кафе, де його чекав ОСОБА_12 . Чув чоловічі голоси, які нецензурно висловлювалися. Коли вони 
з ОСОБА_12 побігли за кафе, то побачили непритомну ОСОБА_10 , одяг на ній був брудний.  
Ці показання повністю узгоджуються між собою, є послідовними й підтверджуються матеріалами кримінального провадження, що були досліджені судом першої інстанції, зокрема даними висновків судово-медичних експертиз, протоколів огляду місця події, огляду речей та документів тощо.
Наведеними доказами спростовуються доводи в касаційних скаргах захисників про відсутність будь-яких домовленостей у засуджених на вчинення розбійного нападу на ОСОБА_10 та ОСОБА_12 . 
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 28 КК злочин визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб (дві або більше), які заздалегідь, тобто до початку кримінального правопорушення, домовилися про спільне його вчинення.
Домовитись про спільне вчинення кримінального правопорушення заздалегідь означає дійти згоди щодо його вчинення до моменту виконання його об’єктивної сторони.
Домовленістю групи осіб про спільне вчинення злочину є узгодження об`єкта злочину, його характеру, місця, часу, способу вчинення та змісту виконуваних функцій.
Суд першої інстанції правильно встановив, що дії ОСОБА_6 та 
ОСОБА_5 були послідовними, узгодженими та спільними, оскільки вони разом вчинили напад на потерпілих, обоє завдали ударів потерпілим, а потім спільно розпорядилися  майном ОСОБА_10 .
Ураховуючи викладене, колегія суддів касаційного суду вважає, що винуватість ОСОБА_6 у вчиненні нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного з насильством, небезпечним для життя і здоров`я особи, яка зазнала нападу, за попередньою змовою групою осіб, особою, яка раніше вчинила розбій, та ОСОБА_5 у  вчиненні розбійного нападу за попередньою змовою групою осіб повністю доведено.
За змістом ст. 187 КК розбій – усічений склад злочину, він вважається закінченим з моменту нападу, поєднаного із застосуванням або з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я, незалежно від того, чи заволоділа винна особа чужим майном.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що за даними висновків судово-медичних експертиз у ОСОБА_12 виявлено легкі тілесні ушкодження, а у ОСОБА_10 – легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. 
Отже, з урахуванням обставин вчинення злочину висновок суду про те, що застосоване до потерпілої ОСОБА_10 насильство було небезпечним для її життя і здоров`я та кваліфікація дій засуджених  за ч. 2 ст. 187 КК, є правильними. Підстав для перекваліфікації дій ОСОБА_5 з ч. 2 ст. 187 КК на ч. 2 ст. 185 КК, а дій ОСОБА_6 – з ч. 2 ст. 187 КК на ч. 1 ст. 125 КК, як про це зазначено в касаційних скаргах їхніх захисників, колегія суддів не вбачає.
Доводи в скаргах захисників про необґрунтованість задоволення місцевим судом позовних вимог ОСОБА_10 та стягнення із засуджених по 20 000 грн 
з кожного у рахунок відшкодування моральної шкоди є неспроможними. 
Згідно із положеннями п. 2 ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Відповідно до частини 3 зазначеної статті розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні   розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.
Цих вимог закону при розгляді зазначеного провадження суд першої інстанції дотримався. 
Зокрема, місцевий суд урахував, що ОСОБА_10 була завдана моральна шкода, яка виразилась у фізичному болю у зв`язку із заподіянням їй тілесних ушкоджень засудженими, моральних переживаннях та стражданнях, 
та задовольнив позов у частині стягнення моральної шкоди частково, стягнувши із засуджених по 20 000 грн з кожного.
Доводи ОСОБА_5 про порушення його права на захист є безпідставними, оскільки з матеріалів провадження видно, що він був затриманий 
11 листопада 2017 року в присутності захисника ОСОБА_8 (т. 2, 
а.с. 210).
З доводами захисника ОСОБА_7 про несправедливість призначеного апеляційним судом ОСОБА_5 покарання також не можна погодитись.
Відповідно до ст. 65 КК при призначенні покарання суд ураховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Суд апеляційної інстанції зазначених вимог закону про кримінальну відповідальність дотримався.
Як видно з вироку апеляційного суду, призначаючи покарання ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , суд урахував обставини, що були враховані судом першої інстанції, а також обставини вчинення кримінальних правопорушень, спосіб їх скоєння та наслідки, особу кожного із засуджених, які за місцем проживання характеризуються негативно, суспільно корисною працею не займаються, раніше неодноразово засуджувалися за вчинення тяжких корисливих злочинів, думку потерпілих, які наполягали на більш суворій мірі покарання, відсутність обставин, що пом`якшують покарання. Обставиною, яка обтяжує покарання ОСОБА_6 та ОСОБА_5 відповідно до ст. 67 КК, є вчинення злочинів у стані алкогольного сп`яніння. Апеляційний суд також врахував вік обох засуджених та їхній сімейний стан. 
Таким чином, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_6 та 
ОСОБА_5 покарання відповідає вимогам ст. 65 КК, є необхідним 
і достатнім для виправлення засуджених і попередження нових злочинів. Підстави для застосування до ОСОБА_5 ст. 69 КК і призначення йому більш м’якого покарання, ніж передбачено законом, про що у своїй скарзі зазначає його захисник, відсутні.
Вирок апеляційного суду не суперечить вимогам статей 370, 420 КПК.
Отже, з огляду на те, що не встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б безумовними підставами для скасування або зміни судових рішень, касаційні скарги захисника  засудженого ОСОБА_5 – адвоката ОСОБА_7 , захисника засудженого ОСОБА_6 – адвоката ОСОБА_8 , засудженого ОСОБА_5 не підлягають задоволенню. 
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Кагарлицького районного суду Київської області від 07 листопада 
2018 року та вирок Київського апеляційного суду від 13 червня 2019 року щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційні скарги захисника  засудженого ОСОБА_5 – адвоката ОСОБА_7 , захисника засудженого ОСОБА_6 – адвоката 
ОСОБА_8 , засудженого ОСОБА_5   – без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення,  є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                ОСОБА_2                            ОСОБА_3