ПОСТАНОВА 
Іменем України

18 лютого 2021 року                                                 м. Кропивницький
справа № 385/1122/20
провадження № 22-ц/4809/323/21 
       Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого судді: Черненка В.В.
        суддів: Дьомич Л.М., Чельник О.І.
        секретар Гончар В.В. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький без участі сторін цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 04.11.2020, суддя Ханас М.М., у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

 
ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - Банк) звернувся у суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
На обґрунтування позовних вимог зазначив, що ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву №б/н від 07.09.2011.
В заяві від 07.09.2011 року відповідач підтвердив свою згоду на те, що ця заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами Банку», «Правилами користування платіжною карткою», які викладені на банківському сайті http.privatbank.ua, складає між ними договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. 
У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 26000 грн., що підтверджується Довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картка рахунку.
Позивач зазначив, що відповідач належним чином не виконує зобов`язання за кредитним договором, в результаті чого станом на 20.09.2020 року виникла заборгованість в сумі 55442,40 грн., яка складається: 33012,11 грн. заборгованість за тілом кредиту, 33012,11 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту, 11535,44 грн. заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.. 625, 10894,85 грн. нарахована пеня, яку просив стягнути із відповідача на свою користь.
Заочним рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 04.11.2020 у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції у зв`язку з порушенням норм процесуального та матеріального права. Зазначено, що у заяві відповідач особистим підписом засвідчив, що заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг. Крім анкети-заяви, відповідачем підписано довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», в якій зазначено тип кредитної лінії, пільговий період, базова відсоткова ставка за користуванням кредитом 3% в місяць (36% річних), розмір та строк внесення щомісячних платежів, умова щодо сплати пені за несвоєчасне погашення заборгованості, умова щодо сплати штрафу. Тобто, відповідач при укладенні Кредитного договору був належним чином повідомлений про умови кредитування, у тому числі щодо сплати пені та штрафу. Відповідач при укладанні Договору дав свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку. Активація відповідачем картки та користування картковим рахунком свідчать про укладення сторонами кредитного договору. Крім того, з банківської виписки, яка має статус первинного документу вбачається, що відповідач користувався кредитними коштами, знімав кошти в банкоматах та ін.. Крім того, основні умови кредитування, які були дійсними на момент укладення договору, викладені в підписаній відповідачем довідці про умови кредитування.
Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 07.12.2020 по справі відкрито апеляційне провадження.
Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 05.01.2021 справу призначено до розгляду.
До суду відповідачем не надано відзив на апеляційну скаргу.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно статті 367 ЦПК України, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає  залишенню без задоволення з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_2 звернулася до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала анкету-заяву № б/н від 07.09.2011 року (а.с. 15). 
У вказаній заяві відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.
В подальшому ОСОБА_2 змінила своє прізвище на прізвище ОСОБА_3 , що стверджується даними копії паспорта громадянина України, виданого 16.06.2017 року (а.с. 43).
Банком відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, а відповідачу надано у користування кредитну картку (а.с. 13) та встановлено кредитний ліміт у розмірі 4200 грн. (а.с. 14).
До кредитного договору банк додав довідку про умови обслуговування кредитної карти «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» (а.с. 16 ), виписку за договором б/н станом на 22.09.2020 року ( а.с.50-56).
Відповідач не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, у зв`язку з чим станом на 20.09.2020 року має заборгованість – 55442,40 грн., яка складається з:
33012,11 грн. – заборгованість за тілом кредиту, в тому числі:
0,00 грн. – заборгованість за поточним тілом кредиту;
33012,11 грн. – заборгованість за простроченим тілом кредиту;
0,00 грн. – заборгованість за нарахованими відсотками;
0,00 грн. – заборгованість за простроченими відсотками;
11535,44 грн. – заборгованість за простроченими відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України;
10894,85грн. – нарахована пеня; 0,00 грн. – нараховано комісії;
Суд першої інстанції зазначив, що в анкеті-заяві позичальника від 07.09.2011 року процентна ставка та термін користування карткою не зазначені.
Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Матеріали справи не містять підтверджень, що саме з наданими позивачем до справи Умовами та правилами надання банківських послуг та справкою про умови кредитування з використанням кредитки , «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», відповідач була ознайомлена і погодилася на їх умови, або ж, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили вказані умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та в зазначених в документах доданих банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримано вимоги, передбачені ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в частині повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.
Вищевказане свідчить про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за простроченим тілом кредиту, заборгованості за простроченими відсотками. Укладений між сторонами кредитний договір від 07.09.2011 року у вигляді заяви, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним).
Суд першої інстанції зазначив, що АТ КБ «ПриватБанк» у позовній заяві зазначає про відсутність у відповідача заборгованості за тілом кредиту.
Відсутність заборгованості за тілом кредиту свідчить про погашення даної складової заборгованості за кредитним договором та виключає можливість її повторного стягнення з відповідача.
Враховуючи, що анкета-заява від 07.09.2011 року не містить відомостей про строки кредитування, позивачем не надано доказів, що банком направлялася вимога про повернення коштів та умови договору не містять терміну «прострочене тіло кредиту», суд вважає, що відсутні підстави вважати, що окрім тіла кредиту з відповідача може бути стягнуто прострочене тіло кредиту.Так, в тексті позовної заяви та доданого до неї розрахунку зазначено, що заборгованість станом на 20.09.2020 року за поточним тілом кредиту становить 0,00 грн., заборгованість за нарахованими відсотками - 0,00 грн. (а.с. 2).
За таких обставин позивачем належним чином не обґрунтована заборгованість за простроченим тілом кредиту, при тому, що заборгованість за тілом кредиту дорівнює 0,00 гривень.
Суд також зазначив, що природа та підстави нарахування «заборгованості за простроченим тілом кредиту» не передбачені самими Умовами та Правилами надання банківських послуг, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості визначити відмінності між термінами і поняттями «тіло кредиту» та «прострочене тіло кредиту», що, з урахуванням принципу юридичної визначеності, виключає підстави для покладення на споживача банківських послуг обов`язку по його поверненню, а тому у задоволенні позову відмовлено.
Справа розглядалась судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.
Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.
За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Частиною 4 ст. 10 ЦПК України і ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.
З матеріалів справи вбачається, що звертаючись у суд із позовом позивач надав на підтвердження позову, копію анкети-заяви №б/н від 07.09.2011.
Позивач зазначає, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.
Позивач зазначив, що відповідно до частини другої статті 1054, частини другої статті 1050 ЦК України, наслідками порушення Боржником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є правом заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. 
Зазначено, що оскільки відповідач не виконав умови договору то відповідно станом на 20.09.2020 року має заборгованість – 55442,40 грн., яка складається з:
33012,11 грн. – заборгованість за тілом кредиту, в тому числі:
0,00 грн. – заборгованість за поточним тілом кредиту;
33012,11 грн. – заборгованість за простроченим тілом кредиту;
0,00 грн. – заборгованість за нарахованими відсотками;
0,00 грн. – заборгованість за простроченими відсотками;
11535,44 грн. – заборгованість за простроченими відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України;
10894,85грн. – нарахована пеня; 0,00 грн. – нараховано комісії;
На підтвердження позову позивач посилається, як на належні та допустимі докази: розрахунок заборгованості за договором №б/н від 07.09.2011 станом на 31.05.2015 та станом на 20.09.2020, копію анкети - заяви позичальника, Довідку про умови кредитування «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», довідку про надані картки, довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, копію документу, що посвідчує особу відповідача.
Відповідно статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
 Статтею526 ЦК України  передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України  розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору, проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку як невід`ємні частини спірного договору.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяг з Тарифів та витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо порядку сплати процентів за користування кредитними коштами, збільшення процентної ставки в односторонньому порядку та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), комісії та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Банк не довів, що саме надані ним Умови є складовою кредитного договору і що саме ці Умови відповідач мав на увазі, підписуючи, та відповідно брав на себе саме на цих Умовах зобов`язання зі сплати винагороди та неустойки в разі порушення зобов`язання з повернення кредиту.
Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі     № 342/180/17, провадження № 14-131цс19. 
Суд апеляційної інстанції встановив, що в матеріалах справи знаходяться:
-розрахунок заборгованості за договором №б/н від 07.09.2011 станом на 31.05.2015, розрахунок заборгованості за договором № б/н від 07.09.2011 станом на 20.09.2020,
-копія анкети - заяви позичальника,
-довідка про умови кредитування картки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду»,
-довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 ,
-довідка про видані кредитні картки,
-копія документу, що посвідчує особу відповідача.
З матеріалів справи вбачається, що позивач на підтвердження позову надав анкету-заяву та довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна 30 днів льотного періоду» до договору №№SAMDN50000049731865 - ОСОБА_2 . 
Суд апеляційної інстанції перевірив зазначені докази і встановив, що у заяві позичальника, яку нібито підписав відповідач зазначено, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами Банку» становить між нею та банком Договір про надання банківських послуг.
В заяві зазначено, що заявник ознайомився і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг в тому числі Тарифами банку , які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді. 
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що в зазначеній заяві стоїть підпис, однак відсутнє прізвище та ім`я по батькові особи, яка підписала зазначену заяву.
В заяві відсутня інформація, що сторонами узгоджується термін дії надання банківських послуг, зокрема термін дії картки.
З матеріалів справи вбачається, що позивач у позові зазначає, що відповідач з метою отримання банківських послуг підписала заяву №б/н від 07.09.2011 р. 
В заяві без номера, яку позивач надав, як належний доказ на підтвердження позову зазначено, що відповідач виявив бажання отримати платіжну картку кредитка «Універсальна» з бажаним кредитним лімітом 5000 грн.
У довідці про умови кредитування на яку посилається позивач, як на належний доказ,зазначено умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна 30 днів льотного періоду» до договору № SAMDN50000049731865 - ОСОБА_2 . 
Встановлені обставини свідчать, що зазначені докази не можуть бути визнані як належні та допустимі докази на підтвердження позову, оскільки мають суттєві протиріччя між собою, зокрема в частині платіжної картки, номеру договору. 
З матеріалів справи також вбачається, що позивачем не надано належні та допустимі докази на підтвердження, що сторонами визначалась відсоткова ставка за надані банківські послуги.
Розрахунок заборгованості наданий позивачем на підтвердження позову не є належним та допустимим доказом, оскільки з матеріалів справи вбачається, що позивач по справі в односторонньому порядку змінив відсоткову ставку за користування кредитними коштами відповідно розрахунок не відповідає умовам договору. 
Позивач на підтвердження позову надав копію довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 (договір б/н) з якої вбачається, що старт карткового рахунку розпочався 07.09.2011 року. Кредитний ліміт в подальшому змінювався неодноразово.
Суд апеляційної інстанції перевірив зазначений доказ і дійшов висновку, що зазначена довідка не є належним та допустимим доказом, оскільки з матеріалів справи вбачається, що сторони не узгоджували умови збільшення кредитного ліміту.
Крім того, зазначена довідка не є оригіналом або копією, яка належно завірена уповноваженою особою Банку.
Позивач приєднав до позовної заяви довідку про те, що між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 був підписаний кредитний договір № б/н, за яким було надано картки (зазначений їх перелік) (а.с. 13).
Суд апеляційної інстанції перевірив зазначений доказ і дійшов висновку, що зазначена довідка не є належним та допустимим доказом на підтвердження, що позивач з 07.09.2011 приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг, йому було видано кредитну картка «Універсальна» з зазначенням терміну дії картки. Крім того зазначена довідка не є підтвердженням отримання відповідачем кредитної картки.
Доводи апеляційної скарги про виписку по рахунку як належного доказу, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки дана виписка по рахунку не є первинним бухгалтерським документом, який підтверджує розмір заборгованості.
Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. 
Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. 
Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (частина 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).
Вилучення оригіналів таких документів та регістрів забороняється, крім випадків, передбачених кримінальним процесуальним законодавством (абзац 2 частини 9 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).
Емітенти зобов`язані в порядку та строки, установлені договором, надавати власникам рахунків виписки про рух коштів на їх рахунках за операціями, що виконані користувачами електронних платіжних засобів. Форма виписки повинна включати всі обов`язкові реквізити, передбачені нормативно-правовим актом Національного банку з питань організації операційної діяльності в банках України (пункт 8 розділу VII Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 5 листопада 2014 року № 705, в редакції, чинній на момент вчинення відповідних правочинів або виникнення відповідних прав та обов`язків, далі - Положення 705).
Документи за операціями з використанням електронних платіжних засобів мають статус первинного документа та можуть бути використані під час урегулювання спірних питань (пункт 4 розділу VII Положення 705).
Первинні документи мають бути складені під час здійснення операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення в паперовій та/або в електронній формі (пункт 4.3. Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, в редакції, чинній на момент вчинення відповідних правочинів або виникнення відповідних прав та обов`язків, далі - Положення 254).
Згідно із абзацом 1 пункту 5.3. Положення 254 банки обов`язково мають складати на паперових та/або електронних носіях, зокрема, такі регістри як особові рахунки та виписки з них.
Таким чином, виписка по рахунку не є первинним документом.
Приймаючи до уваги встановлені обставини, суд апеляційної інстанції зробив висновок, що доводи викладені в апеляційній скарзі висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки не підтверджуються належними та допустимими доказами та суперечать фактичним обставинам справи та вимогам закону.
Підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні.
Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, рішення суду першої інстанції відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України залишається без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,
                              
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», залишити без задоволення.
Заочне рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 04.11.2020, залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених ст..389 ЦПК України.

Головуючий: 

Судді: