Постанова
Іменем України
 
13 січня 2021 року
м. Київ
 
справа № 539/3403/17
провадження № 61-15499св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
відповідач - ОСОБА_4 , 
третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Саната 777»,
розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 06 березня               2019 року у складі судді Гудкова С. В. та постанову Полтавського апеляційного суду від 17 липня 2019 року у складі колегії суддів:                Лобова О. А., Дорош А. І., Триголова В. М.,
ВСТАНОВИВ:
Зміст позовних вимог
У грудні 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до  ОСОБА_4 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів.
На обґрунтування вимог зазначали, що між позивачами і відповідачем було досягнуто усної домовленості про надання їй протягом 2015-2016 років позики на загальну суму 457 765,00 грн. Відповідач зобов`язалася повернути позику протягом червня 2017 року, проте ухиляється від виконання обов`язку з повернення коштів. Оскільки сторони не дотримались письмової форми договору позики, то позивачі вважають, що перераховані відповідачу кошти повинні бути стягнуті з неї на підставі статті 1212 ЦК України як безпідставно набуте майно.
З огляду на викладені обставини позивачі просили суд стягнути                               з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 176 928,00 грн, на користь ОСОБА_2 135 176,00 грн, на користь ОСОБА_3 145 661,00 грн.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від                   06 березня 2019 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 17 липня 2019 року, позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 безпідставно отримані кошти в розмірі 126 753,01 грн.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 безпідставно отримані кошти в розмірі 84 926,01 грн.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 безпідставно отримані кошти в розмірі 145 661,00 грн.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що з урахуванням доведеності факту перерахування відповідачці коштів на її банківську карту упродовж 2015-2016 років та за відсутності доказів укладення договорів позики позивачі обрали правильний спосіб захисту їх порушених прав, а отримані відповідачем кошти є безпідставно набутими. Заперечення відповідача про передачу отриманих коштів у рахунок виконання договорів позики, укладених між ОСОБА_1 і ТОВ «Саната 777», не підтверджені належними доказами.
Суди також дійшли висновку, що доказів щодо передання готівкою                  ОСОБА_4 50 000,00 грн від ОСОБА_1 та 50 000,00 грн від ОСОБА_2 немає.
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
У серпні 2019 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій в частині задоволених позовних вимог, ухвалити нове рішення в цій частині, яким у задоволенні позовних вимог повністю.
Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач працювала на посаді головного бухгалтера у ТОВ «Саната 777», співзасновником якого                             є 
ОСОБА_1 ОСОБА_4 наголошує, що вона не була знайома з позивачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 
ОСОБА_1 вносив поворотну фінансову допомогу товариству шляхом переказу коштів на її банківську картку, оскільки не бажав переказувати їх на рахунок директора ТОВ «Саната 777» ОСОБА_6 . Грошові кошти, які переказували позивачі на банківську картку відповідача, вона від імені ОСОБА_1 вносила на рахунок ТОВ «Саната 777».
Відповідач наголошує, що не отримувала від позивачів коштів у позику, не використовувала їх для власних потреб.
При цьому грошові кошти в загальній сумі 357 340,02 грн, які заявлені до стягнення з неї у цій справі, були стягнуті на користь ОСОБА_1                     з ТОВ «Саната 777» за рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 24 жовтня 2018 року у справі № 539/490/18.
Вважає, що рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 24 жовтня 2018 року у справі № 539/490/18 не має преюдиційного значення щодо обставин особистого внесення ОСОБА_1 до каси товариства коштів згідно з укладеними між ним і ТОВ «Саната 777» договорами позики. Такі обставини під час розгляду цієї справи суд не досліджував.
Крім того, позивач зазначила про порушення апеляційним судом норм процесуального права, оскільки після заміни одного із суддів розгляд справи розпочався спочатку, але докази, подані відповідачем, новий склад суду безпосередньо не досліджував.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У вересні 2019 року на адресу суду від позивачів надійшов відзив на касаційну скаргу. У вказаному відзиві позивачі зазначили про необґрунтованість доводів касаційної скарги ОСОБА_4 .
Вказували, що спірні правовідносини, які виникли між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , є окремими, непов`язаними з правовідносинами, які існували між ОСОБА_1 та ТОВ «Саната 777».
До звернення до суду з позовом про стягнення коштів, позивачі направляли на адресу відповідача вимоги-претензії від 08 грудня 2017 року і від                      11 грудня 2017 року. Після відкриття провадження у справі за їх позовом до  ОСОБА_4 , вона не заперечувала факт отримання коштів від трьох позивачів, не зазначала про кошти вона отримувала з метою наступної їх передання ТОВ «Саната 777», не вказувала, що двоє позивачів їй невідомі особи. Проте через шість місяців відповідач, подавши клопотання про приєднання документів до матеріалів справи, змінили свою позицію.
Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від                     24 жовтня 2018 року у справі № 539/490/18, яким з ТОВ «Саната 777» на користь ОСОБА_1 стягнуто грошові кошти у сумі 1 788 215,68 грн, надані товариству у позику на підставі 27 договорів. Якщо б кошти для ТОВ «Саната 777» перераховувались, як вказує відповідач, на її особисту банківську картку, то цей факт був би встановлений у цьому рішенні. Проте  у судовому рішенні вказано, що товариство отримувало кошти лише у касу та особисто від ОСОБА_1 . 
Аргументи відповідача про пред`явлення до неї вимоги про стягнення коштів, які за рішенням суду вже стягнуто на користь ОСОБА_1 з ТОВ «Саната 777», є помилковими.
Факт внесення ОСОБА_4 коштів до каси ТОВ «Саната 777» на суму 357 765,00 грн не підтверджено належними та допустимими доказами (первинними документами), оскільки вона надала прибуткові касові ордери на суму 285 000,00 грн.
Позивачі вважають, що суди першої та апеляційної інстанцій правильно встановили обставини справи та ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Тому, просять касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін.
У січні 2020 року позивачі засобами поштового зв`язку подали до Верховного Суду інформацію про наявність суперечливої і взаємовиключної позиції ОСОБА_4 , яка фактично є додатковими поясненнями до відзиву на касаційну скаргу.
Згідно з частинами другою і п`ятою статті 174 ЦПК України заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.
Суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи, якщо визнає це за необхідне, у тому числі додаткові пояснення до касаційної скарги, але у визначений законом строк, а після закінчення процесуальних строків, вони залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених ЦПК України (частина друга статті 126 ЦПК України).
Ухвалою Верховного Суду від 22 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі, витребувано цивільну справу із суду першої інстанції та роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу в десятиденний строк з дня отримання ухвали, а додаткові пояснення до відзиву на касаційну скаргу подано у січні 2020 року без клопотання про поновлення строку для їх подання, тому їх слід залишити без розгляду.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 22 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 та витребувано справу із суду першої інстанції.
Ухвалою Верховного Суду від 04 вересня 2019 року зупинено виконання рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від                     06 березня 2019 року та постанови Полтавського апеляційного суду від            17 липня 2019 року до закінчення їх перегляду касаційним судом.
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», який набрав чинності 08 лютого 2020 року, установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Ухвалою Верховного Суду від 17 листопада 2020 року справу призначено до судового розгляду.
Позиція Верховного Суду
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких мотивів.
Суди встановили, що з 02 серпня 2012 року ОСОБА_4 прийнята на роботу на посаду головного бухгалтера ТОВ «Саната 777».
Згідно з випискою з рахунку та квитанцій ПАТ КБ «ПриватБанк»                ОСОБА_4 отримала на власний рахунок від ОСОБА_1 чотирма банківськими переказами за період з 01 грудня 2015 року до 19 лютого       2016 року грошові кошти на загальну суму 126 583,01 грн.
Відповідно до цієї виписки по рахунку та квитанцій ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_4 отримала на власний картковий рахунок від ОСОБА_2 п`ятьма банківськими переказами за період з 31 липня 2015 року до                      28 жовтня 2015 року грошові кошти на загальну суму 84 856,01 грн. 
Згідно з випискою з рахунку та квитанцій ПАТ КБ «ПриватБанк»               ОСОБА_4 отримала на власний рахунок від ОСОБА_3 п`ятнадцятьма банківськими переказами за період з 17 червня 2015 року до 21 жовтня 2015 року грошові кошти на загальну суму 145 363,00 грн. 
08 грудня 2017 року позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а 11 грудня               2017 року позивач ОСОБА_1 направили відповідачу вимогу про повернення наданих ними у позику за усною домовленістю коштів. Проте вказані кошти відповідач ОСОБА_4 позивачам не повернула.
ОСОБА_4 після надходження зазначених коштів на її рахунок отримувала їх готівкою у банкоматах.
Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.
Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якої це відбулося.
Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття                    1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, якщо така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі.
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від               30 серпня 2018 року у справі № 334/2517/16-ц (провадження                                      № 61-29056св18).
Суди вважали недоведеним факт внесення відповідачем отриманих від позивачів коштів у касу ТОВ «Саната 777».
Встановивши відсутність між позивачами і відповідачем договірних правовідносин та факт отримання відповідачем коштів на її банківську картку від позивачів, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку про наявність підстав для стягнення                                            з  ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 безпідставно набутих коштів.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком апеляційного суду.
Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року                     у справі №756/1529/15-ц (провадження № 14-242цс18) вказано, що «апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. При цьому суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце підчас розгляду справи судом першої інстанції».
Відповідно до статті 382 ЦПК України у мотивувальній частині постанови апеляційного суду мають бути зазначені мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу; чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду; висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції.
Проте суд апеляційної інстанції всупереч підпункту «в» пункту 3 частини першої статті 382 ЦПК України не вказав мотивів відхилення кожного аргументу, викладених в апеляційній скарзі ОСОБА_4 .
В апеляційній скарзі відповідач вказувала, що кошти, які вона отримувала від позивачів і вносила у касу ТОВ «Саната 777» як поворотну фінансову допомогу (позику) цьому товариству його засновником ОСОБА_1 , вже було стягнуто з ТОВ «Саната 777» на користь ОСОБА_1 за рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від                      24 жовтня 2018 року у справі № 539/490/18.
При цьому ОСОБА_4 посилалась на заяву ОСОБА_1 від 06 грудня 2017 року (т. 2, а. с. 51) про те, що він протягом 2015 - 2016 років уклав із ТОВ «Саната 777» 27 договорів позики, згідно з якими надав у позику товариству 1 851 715,68 грн. Кошти від нього отримувала директор товариства ОСОБА_6 , головний бухгалтер ОСОБА_4 , касир                ОСОБА_7 і касир ОСОБА_8 .
Апеляційний суд, відхиляючи такі аргументи касаційної скарги, вказав, що рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від                     24 жовтня 2018 року у справі № 539/490/18 встановлено факт внесення ОСОБА_1 коштів згідно з укладеними договорами позики до каси товариства, хоча у зазначеному рішенні суду такого факту не встановлено.  У згаданому рішенні вказано: «Судом встановлено, що між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ТОВ «Саната 777» протягом 2015 - 2016 років укладено 27 договорів позики, згідно із якими відповідачу було надано кошти у позику». Висновку про те, що кошти вносились ОСОБА_1 , суд першої інстанції не робив.
Не взявши до уваги аргументів відповідача, викладених нею у поясненні-таблиці, апеляційний суд вказав на одну невідповідність між отриманою ОСОБА_4 27 січня 2016 року від ОСОБА_1 сумою 52 000,00 грн із сумою в 118 000,00 грн, внесеною у цей же день від імені ОСОБА_1 у касу ТОВ «Саната 777». Водночас доводи апеляційної скарги стосувались вісімнадцяти перерахувань позивачами коштів на картку позивача, які вона, за її твердженням, в той же чи на наступний день вносила в касу товариства як позику від ОСОБА_1 .
Згідно з матеріалами справи на картку ОСОБА_4 позивачами перераховано, зокрема: 31 липня 2015 року 11 228,00 грн, 13 473,00 грн, 10 230,00 грн і 14 970,00 грн (всього 49 901,00 грн); 27 серпня 2015 року 14 970,00 грн і 9 980,00 грн (всього 24 950,00 грн), 07 вересня 2015 року 9 980,00 грн і 14 970,00 грн (всього 24 950,00 грн); 30 вересня 2015 року 14 970,00 грн і 9 980,00 грн (всього 24 950,00 грн); 18 серпня 9 980,00 грн;             08 жовтня 2015 року 24 873,00 грн; 28 жовтня 2015 року 24 873,00 грн;                    01 грудня 2015 року 14 970,00 грн; 04 грудня 2015 року 34 823,00 грн.
У рішенні Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від                     24 жовтня 2018 року у справі № 539/490/18 (т. 2, а. с. 6-10), яким стягнуто на користь ОСОБА_9 з ТОВ «Саната 777» борг за договорами позики на загальну суму 1 788 215,00 грн, серед іншого, встановлено, що за квитанціями до прибуткових касових ордерів підтверджується надання ОСОБА_9 таких коштів, зокрема: 31 липня 2015 року 50 000,00 грн; 27 серпня 2015 року 25 000,00 грн; 07 вересня 2015 року 25 000,00 грн;                 30 вересня 2015 року 25 000,00 грн; 08 жовтня 2015 року 25 000,00 грн;                 18 серпня 10 000,00 грн; 28 жовтня 2015 року 25 000,00 грн; 01 грудня               2015 року 15 000,00 грн; 04 грудня 2015 року 35 000,00 грн.
Таким чином, суд апеляційної інстанції в повній мірі не перевірив вказаних доводів апеляційної скарги  ОСОБА_4 , не співставив суми і дати перерахування на картку відповідача коштів із сумами та датами внесення від імені ОСОБА_1 коштів у касу ТОВ «Саната 777» як позику цьому товариству, що були стягнуті на користь ОСОБА_1 за рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від                     24 жовтня 2018 року у справі № 539/490/18.
Таким чином, суд апеляційної інстанції не перевірив доводи апеляційної скарги, в достатній мірі не мотивував відхилення кожного аргументу апеляційної скарги, не з`ясував чи є кошти стягнуті з відповідача на користь позивачів як безпідставно набуті за оскарженими судовим рішенням суду першої інстанції тими ж коштами, які були стягнуті з ТОВ «Саната 777» на користь ОСОБА_1 за рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 24 жовтня 2018 року у справі № 539/490/18.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства                                     є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі                          і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року у справа № 450/2286/16-ц (провадження № 61-2032св19) міститься висновок, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документу чи юридичного факту, висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права.
Апеляційний суд не оцінив наявну в матеріалах справи заяву      ОСОБА_1 від 06 грудня 2017 року (т. 2, а. с. 51), на яку послалась відповідач, про те, що він протягом 2015 - 2016 років через директора Мартюк Л. Д., головного бухгалтера ОСОБА_4, касира ОСОБА_7                     і касира ОСОБА_8 ТОВ «Саната 777» надавав кошти на умовах позики цьому товариству на загальну суму 1 851 715,68 грн, з точки зору добросовісності і послідовності поведінки ОСОБА_1 в обох справах.
У світлі зазначених обставин апеляційний суду не надав вичерпну відповідь щодо доводів апеляційної скарги про те, що кошти, перераховані позивачами на картковий рахунок відповідача, вона за існуючою домовленістю з ОСОБА_1 як засновником ТОВ «Саната 777», вносила в касу цього товариства від його імені як поворотну фінансову допомогу.
Аргументованими також є твердження відповідача про порушення апеляційним судом вимог частини другої статті 367 ЦПК України щодо обов`язковості безпосереднього дослідження поданих нею доказів (копії письмової заяви ОСОБА_1 на адресу ТОВ «Саната 777», письмових пояснень з додатками у вигляді таблиць, копій прибуткових касових ордерів, договорів позики та інших), оскільки після заміни одного із суддів (суддю Панченка О. О. замінено на суддю Триголова В. М.) розгляд справи розпочався спочатку, але докази, які надані відповідачем, новий склад суду безпосередньою не досліджував.
За таких обставин, апеляційний суд зробив передчасний висновок про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.
Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги дають підстав для висновку, що оскаржена постанова апеляційного суду прийнята без додержання норм процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, оскаржену постанову апеляційного суду скасувати і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Оскільки касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постанова Полтавського апеляційного суду від 17 липня 2019 року - скасуванню, то підстав для поновлення виконання оскаржених судових рішень немає.
Керуючись статтями 400 та 411 (в редакції, чинній станом на 07 лютого   2020 року), 409, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.
Постанову Полтавського апеляційного суду від 17 липня 2019 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції постанова Полтавського апеляційного суду від 17 липня 2019 року втрачає законну силу.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий	В. І. Крат	
 	 	
Судді:	Н. О. Антоненко	
 	 	
 	І. О. Дундар   Є. В. Краснощоков	
 	  М. М. Русинчук