ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2021 року	Львів	Справа № 140/14393/20 пров. № А/857/20/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача:                                                  Ніколіна В.В.,
суддів:                                                                        Гінди О.М., Пліша М.А.,
за участю секретаря судових засідань -                     Кітраль Х.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2020 року (суддя - Лозовський О.А., м. Луцьк) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1  до  Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 у жовтні 2020 року звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, у якому просив визнати протиправними дії щодо відмови у призначенні пенсії відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру»; зобов`язати відповідача здійснити призначення та виплату пенсії за вислугою років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» в розмірі 90 відсотків суми щомісячного заробітку без обмеження її максимального розміру, з урахуванням довідки прокуратури Волинської області №18-104 вих.20 від 11.03.2020.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що у період з 03.10.2002 по 30.04.2020 він,  працював в органах прокуратури та відповідно до наказу №173к від 29.04.2020 прокуратури Волинської області був звільнений з посади начальника відділу організації діяльності у сфері запобігання та протидії корупції прокуратури області на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 30.04.2020. Позивач 13.03.2020 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області із заявою про призначення пенсії відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ (в редакції від 10.01.2002), який діяв на час початку роботи позивача в органах прокуратури, однак листом від 03.04.2020 №0300-0315-8/8181 відповідач його повідомив про прийняття рішення №032350008279 від 20.03.2020 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років. Вважає таку відмову протиправною, оскільки при загальному стажі роботи, який на час звернення до суду становив 22 років 1 місяць 9 днів, з них на посадах прокурорів і слідчих органів прокуратури - 17 років 5 місяців 9 днів, йому має бути призначена пенсія у розмірі 90 відсотків від суми місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2020 року позов задоволено. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру». Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за вислугою років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-XII (в редакції 10.01.2002) в розмірі 90 відсотків суми щомісячного заробітку без обмеження її максимального розміру, з урахуванням довідки прокуратури Волинської області №18-104 вих.20 від 11.03.2020 про складові заробітної плати прокуратури Волинської області, з дня звернення до суду - 01.10.2020.
Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив відповідач, який із покликанням на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що позивач не набув права на призначення пенсії за вислугою років відповідно до  статті 86 Закону України «Про прокуратуру»  (далі  Закон №1697-VII) через відсутність на день звернення вислуги років передбаченої частиною шостою  статті 86 Закону №1697-VII  не менше 24 роки 6 місяців, у тому числі на посадах прокурорів і слідчих органів прокуратури не менше 14 років 6 місяців. Крім того, судом першої інстанції не враховано доводи відповідача щодо призначення пенсії за вислугу років без обмеження її максимального розміру, оскільки на законодавчому рівні дане питання врегульоване та встановлено максимальний розмір пенсії, що підлягає до виплати.
Позивач процесуальним правом надати відзив на апеляційну скаргу не скористався, що не перешкоджає розгляду справи по суті.
Учасники справи, в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому, апеляційний суд, відповідно до частини четвертої статті 229 КАС України вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає задоволенню  з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що ОСОБА_1 у період з 01.08.1995 по 30.06.2000 навчався у Волинському державному університеті імені Лесі Українки за спеціальністю «правознавство» та здобув вищу освіту за кваліфікацією юриста, що підтверджується копією архівної довідки Східноєвропейського національного університету імені Лесі Українки (правонаступник Волинського державного університету імені Лесі Українки) (а.с.23-24).
Відповідно до записів в трудовій книжці НОМЕР_1 встановлено, що з 05.07.2000 по 04.10.2002 працював у Луцькому міському центрі зайнятості, 05.07.2002 склав присягу державного службовця, 04.08.2000 присвоєно 13 ранг державного службовця (на час звільнення 04.10.2002 - 11 ранг державного службовця); з 03.10.2002 по 21.05.2007 працював на різних посадах в природоохоронній прокуратурі та прокуратурі області і був звільнений за згодою сторін; з 11.07.2007 по 13.03.2020 працював на різних посадах в органах прокуратури й на час звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії перебував на посаді начальника відділу прокурори Волинської області (а.с.27-30).
Згідно з довідкою прокуратури Волинської області від 11.03.2020 №18-104 вих.20 заробітна плата ОСОБА_1 станом на 02.03.2020 включала в себе: посадовий оклад - 7300,00 грн, надбавка за вислугу років - 2109,00 грн.
Позивач 13.03.2020 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області із заявою №2093/401 про призначення пенсії за вислугу років на підставі статті 50-1 Закону №1789-ХІ1 в редакції від 10.01.2002 (чинній на час початку роботи в органах прокуратури).
Листом № 0300-0315-8/8181 від 03.04.2020 відповідач повідомив ОСОБА_1 про прийняття рішення № 032350008279 від 20.03.2020 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років, з тих підстав, що з 15.07.2015 Закон №1789-ХІІ від 05.11.1991 втратив чинність у зв`язку із набранням чинності Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII (далі - Закон №1697-VII).
У вказаному рішенні також зазначено, що на час звернення позивача до органу Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії за вислугу років, відповідно до наданих документів, стаж ОСОБА_1 на посадах прокурорів становить 12 років 06 місяців 09 днів, вислуга років - 17 років 03 місяці 21 день, страховий стаж складає 24 роки 05 місяці, що є недостатнім для призначення пенсії відповідно до вимог статті 86 Закону України «Про прокуратуру» (а.с.20).
Водночас, позивач стверджує, що загальний стаж його роботи в органах прокуратури відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ (в редакції від 10.01.2002) на час звернення до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області із заявою про призначення пенсії складав 21 рік 11 місяців 22 дні, із них: навчання у Волинському державному університеті за спеціальністю «правознавство» 4 роки 10 місяців, з яких зараховується до загального стажу 2 роки 5 місяців (половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах); державна служба з 05.07.2000 по 04.10.2002 у Луцькому міському центрі зайнятості - 2 роки 3 місяці; робота в органах прокуратури з 03.10.2002 по 21.05.2007 та 11.07.2007 по 13.03.2020 - 17 років 3 місяці 22 дні.
Таким чином, не погодившись з рішенням відповідача про відмову у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру», позивач звернувся до суду з цим позовом.
Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що  статтею 86 Закону №1697-VII  збільшено стаж роботи, що дає позивачу право на пенсію за вислугу років у порівнянні зі  статтею 50-1 Закону №1789-XII, у редакції  Закону №2663-III  з 20 років до 24 років 6 місяців, що є звуженням його прав у розумінні  Конституції України. Тому з метою забезпечення ефективного та належного захисту прав позивача цей суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову в повному обсязі.
Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі та в межах повноважень у спосіб, що передбачений, як Конституцією, так і Законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Умови пенсійного забезпечення відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників до 15 липня 2015 року визначалися  Законом України «Про прокуратуру» від 5 листопада 1991 року №1789-ХІІ.
Згідно зі ст.50-1 Закону України  Закону України «Про прокуратуру»  прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугою років незалежно від віку. Пенсія призначається у розмірі 80 % від суми їхньої місячної заробітної плати, до котрої включається всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 % місячного заробітку. Призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв`язку з підвищенням заробітної плати прокурорсько-слідчих працівників. Перерахунок пенсії проводиться з урахуванням фактично отримуваних працівником виплат і умов оплати праці, що існували на день його звільнення з роботи.
У подальшому, 01 квітня 2015 року набрав чинності  Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 №213-VIII, яким у пункті 5 Прикінцевих положень визначено, що у разі неприйняття до 01 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України, зокрема, «Про прокуратуру».
Зазначений у п.5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення»  закон щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах до 01 червня 2015 року прийнятий не був, у зв`язку з чим з вказаної дати втратили чинність, зокрема, норми  Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ  щодо права прокурорів і слідчих на пенсійне забезпечення за вислугу років і відповідно пенсії за цим Законом не призначаються.
Таким чином, з системного аналізу п.5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України №213-VIII колегія суддів дійшла висновку про те, що ним скасовані чинні станом на 01 червня 2015 року норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначались відповідно до конкретного переліку законів, зокрема, і відповідно до  Закону України "Про прокуратуру" від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ.
Разом з тим, 15 липня 2015 року набрав чинності  Закон України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII  відповідно до пп.1 п.3 розділу XII «Прикінцеві положення» якого норми  Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-XII  втратили чинність, крім, зокрема частин 3, 4, 6 та 11 статті 50-1.
Статтею 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII  врегульовано питання пенсійного забезпечення працівників прокуратури, які і були чинними на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії.
Про чинність  Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII  свідчить і внесення до нього змін, зокрема,  Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03 жовтня 2017 року №2148-VІІІ, підпунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень якого установлено, що норми  ст.86 Закону України «Про прокуратуру»  щодо пенсійного забезпечення діють до дня внесення змін до  Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Зміни вносились і безпосередньо до  ст.86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII, зокрема,  Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 19 грудня 2017 року № 2249-VІІ,  Законом України від 06 грудня 2016 року №1771- VІІ.
Отже, питання пенсійного забезпечення працівників прокуратури України регулюється  ст.86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VІІ, який набув чинності 15 липня 2015 року та є чинним.
Таким чином, колегія суддів вважає, що враховуючи дату звернення позивача до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії, а саме: 13 березня 2020 року до спірних правовідносин необхідно застосовувати саме норми  Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року №1697-VІІ, а не  статтю 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 11 червня 2020 року по справі №265/2627/17 та від 18 березня 2020 року по справі №310/7064/16-а.
Відповідно до ч.5  ст.242 КАС України  при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно зі  ст.86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII  прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше, зокрема, з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців.
Як вбачається з матеріалів справи, станом на день звернення ОСОБА_1 до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії позивач не мав вислуги років 24 роки 6 місяців, що є обов`язковою умовою для призначенні пенсії відповіднодо  ст.86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII.
Таким чином, колегія суддів вважає, що стаж позивача недостатній для призначення пенсії на підставі  ст.86 Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII, а в період дії  ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ  позивач не набув права на призначення пенсії за вислугу років.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції про протиправність дій відповідача щодо відмови у призначенні такої пенсії позивачу.
Крім того, з доводів позивача та мотивів суду першої інстанції вбачається, що наявність права на призначення пенсії на підставі положень  ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ, в редакції  Закону України №2663-ІІІ від 12 липня 2001 року  позивач та суд першої інстанції пов`язували з тим, що ця норма права (у зазначеній редакції) діяла під час роботи позивача в органах прокуратури. Подальша зміна правового регулювання питань призначення пенсій прокурорам, зокрема, прийняття  Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII  призвела до збільшення необхідного стажу для призначення пенсії та зменшення розміру пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, свідчить про звуження змісту та обсягу існуючих прав, що прямо суперечить положенням  Конституції України.
Разом з тим, щодо таких обґрунтувань та покликань позивача на те, шо він мав обґрунтовані очікування на отримання пенсії на умовах, що діяли на момент початку роботи, то колегія суддів зазначає, що за правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною у рішенні "Великода проти України" (№43331/12) законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.
У рішенні по справі "Ейрі проти Ірландії" Європейський суд з прав людини констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового (Airey v. Ireland №6289/73). Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "КйартанАсмундсон проти Ісландії" (KjartanАsundsson v. Iceland № 60669/00). Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.
Отже, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що відповідач, відмовляючи у призначенні пенсії ОСОБА_1 , діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб визначений нормами чинного законодавства, оскільки на момент звернення до пенсійного органу позивач не мав достатньої вислуги років, що виключає можливість призначення йому пенсії.
Таким чином, суд першої інстанції зробив помилковий висновок про необхідність задоволення позову у спосіб, що заявлений позивачем. 
За таких обставин, оцінивши зібрані докази у сукупності, колегія суддів апеляційного суду приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги відповідача є підставними і обґрунтованими та спростовують висновки суду першої інстанції.
Враховуючи викладене, судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, відтак оскаржуване рішення суду відповідно до вимог статті 317 КАС України підлягає скасуванню з одночасним прийняттям постанови про відмову в задоволенні адміністративного позову з наведених вище підстав.
Керуючись ч.3 ст. 243, ст. 308, 310, 317, 321, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області задовольнити.
Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2020 року у справі №140/14393/20 скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	В. В. Ніколін 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	М. А. Пліш  	
Повне судове рішення складено 24.03.2021.