Справа № 344/8859/19 
Провадження № 22-ц/4808/203/21 
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А. 
Суддя-доповідач Бойчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 січня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
судді-доповідача                Бойчука І.В.,
суддів                                Фединяка В.Д., Девляшевського В.А.,
секретаря                        Мельник О.В.,
з участю                         ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх представників,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 13 листопада 2020 року під головуванням судді Татарінової О.А. у м. Івано-Франківську,
в с т а н о в и в:
У травні 2019 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння. 
Позовні вимоги мотивовані тим, що у продовж 2004-2009 років спільними коштами у рівних частках, а також спільними зусиллями сторін на їх спільній земельній ділянці був збудований будинок за АДРЕСА_1 . Згодом 24.01.2014 проведена державна реєстрація права спільної сумісної власності сторін на цей будинок з внесенням відповідного запису до державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Всі приміщення цього будинку знаходились у спільному володінні і користуванні сторін. 
Позивач за особисті кошти у розмірі 17 000 грн 09.02.2009 придбав у приватного підприємця ОСОБА_4 підйомник двостійковий 4т «Т4» 2008 року випуску з серійним номером НОМЕР_1 , вартість якого, з урахуванням його ціни в еквіваленті до долара США, на даний час становить 62 050 грн. 
Після купівлі цей підйомник був змонтований та встановлений ним у присутності відповідачів у підвальному приміщенні зазначеного будинку і використовується для потреб підйому автомобілів при їх ремонті. 
Зазначає, що на час звернення з позовом обставини використання і перебування належного йому підйомника змінилися, оскільки такий опинився в чужому приміщенні, яке з травня 2018 року і на даний час зареєстроване як спільна власність відповідачів, у зв`язку із тим, що 12 квітня 2018 року Апеляційний суд Івано-Франківської області у цивільній справі № 344/8200/14 ухвалив постанову, якою визнав право спільної власності на зазначене підвальне приміщення, де знаходиться спірний підйомник за відповідачами.
Посилаючись на те, що його власний підйомник перебуває у незаконному володінні, розпорядженні і користуванні відповідачів, він незаконно позбавлений свого права власності на спірне майно і не може ним розпоряджатися та користуватися, а на пропозицію повернути його підйомник відповідачі відмовили та використовують такий у власних цілях, позивач просив зобов`язати відповідачів повернути йому підйомник двостійковий 4т «Т4» 2008 року випуску з серійним номером НОМЕР_1 вартістю 62 050 грн, придбаний ним за власні кошти 09.02.2009. 
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 13 листопада 2020 року задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння.
Зобов`язано ОСОБА_3 , ОСОБА_1 повернути ОСОБА_2 підйомник двохстійковий «Т4».
Стягнуто з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 384,20 грн, судові витрати за надання правової допомоги у розмірі 1 500,00 грн, судові витрати за залучення спеціаліста та підготовку експертного висновку у розмірі 1 225,10 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 384,20 грн, судові витрати за надання правової допомоги у розмірі 1 500,00 грн, судові витрати за залучення спеціаліста та підготовку експертного висновку у розмірі 1 225,10 грн.
У апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.
Зазначає, що у оскаржуваному рішенні суду судом першої інстанції наведені пояснення свідків та сторін, які не відповідають їхнім фактичним поясненням, що були надані в судовому засідання.
Так, свідок ОСОБА_5 в суді пояснив, що був присутній та брав участь в розвантаженні спірного підйомника, а також брав участь в його встановленні. Він прийшов за проханням відповідача ОСОБА_1 , бачив як останній розраховувався з водієм, який привіз підйомник, вочевидь за такий, та зазначив, що не бачив позивача ОСОБА_2 при розвантаженні, встановленні та подальшій експлуатації підйомника.
Свідок ОСОБА_6 під час допиту в суді зазначив, що протягом останнього часу перебуває в неприязних стосунках із відповідачами по справі та він не бачив моменту купівлі підйомника. Знає, що підйомник постійно використовували тільки відповідачі При цьому, вказав, що від людей чув про те, що вказаний підйомник належить ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .
Суд першої інстанції взяв до уваги за основу свого рішення висновок експертного дослідження від 05.03.2020, копію акта експерта ДП «Карпатський експертно-технічний центр держпраці» ОСОБА_9 , протоколу огляду від 14 лютого 2020 року. 
Проте, вищевказані докази не дають категоричної відповіді щодо того, чи наявний у підвалі будинку підйомник є підйомником, який був придбаний ОСОБА_2 згідно накладної № 09/022 від 09.02.2009 чи був придбаний згідно накладної № 354 від 14.04.2010.
Вказує, що в підвальному приміщенні житлового будинку АДРЕСА_1 немає підйомника позивача. Можливо позивач дійсно купував підйомник, який зазначений в накладній № 09/022 від 09.02.2009, проте ніколи не встановлював свого підйомника в будинку АДРЕСА_1 , або ж підробив документи на придбання такого підйомника з метою заволодіння чужим майном. 
Описаними судом першої інстанції документами не доводиться факт, що саме автопідйомник двостійковий, який вказаний у накладній № 09/022 від 09.02.2009 знаходиться у АДРЕСА_1 . Позивач не надав жодного доказу про те, що саме його підйомник встановлений за вказаною адресою.
Апелянт зазначає, що виконавши всі вимоги закону при отриманні цього майна у власність, він явно сподівався, що матиме право вільно безперешкодно та на законних підставах користуватися майном. Так як він є добросовісним власником підйомника двостійкового Atlantean Т4, відкрито його придбав і відкрито використовує для ремонту автомобіля в підвальному приміщенні будинку АДРЕСА_1 , а позивач не має жодних речових прав на такий, тому вказаний підйомник не може бути відібраний у нього, оскільки це порушить його право, як власника. Суд першої інстанції оскаржуваним рішенням порушив його право, яке гарантоване ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Також посилається на пропуск позивачем позовної давності та незаконність відмови суду першої інстанції в застосуванні наслідків пропуску позовної давності з посиланням на те, що право власності на нерухоме майно, де знаходиться автопідйомник, було зареєстроване за відповідачами тільки у травні 2018 року. Така обставина, на яку посилається суд першої інстанції, не відповідає дійсності, оскільки ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23.11.2016 було затверджено мирову угоду між сторонами від 14.09.2016, відповідно до якої підвальне приміщення (гараж) із спірним автопідйомником перейшов у власність відповідачів. Тобто ще в 2016 році на підставі вказаної ухвали суду було здійснено реєстрацію речових прав на будинок АДРЕСА_1 за сторонами. Позивач на той момент жодних претензій до автопідйомника не мав, так як такий йому не належить. 
Крім цього, 02.10.2020 в судовому засіданні по даній справі позивач повідомив, що з 2012-2013 років між сторонами виник спір щодо нерухомого майна, і з того часу він не мав змоги використовувати спірне майно. Саме з 2012-2013 років позивач точно не мав доступу до підвального приміщенні, а тому йому позовну давність слід рахувати з вказаного часу. Тому якщо він вважав, що у вказаному приміщенні знаходиться будь-яке його майно, то зобов`язаний був звернутися протягом трьох років починаючи з вказаного часу до суду про витребування такого майна. Однак позивач звернувся з даним позовом тільки в травні 2019 року, тобто більше ніж через 5 років після нібито порушення його прав та інтересів, підстав для поновлення строку позовної давності не навів та не заявив клопотання про поновлення такого строку.
Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Також просить стягнути з позивача на свою користь понесені судові витрати за розгляд даної цивільної справи.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що не відповідає дійсності посилання у апеляційній скарзі про реєстрацію права власності на частину будинку, де знаходиться спірний автопідйомник, за відповідачем на підставі ухвали апеляційного суду та затвердженої ним мирової угоди, оскільки сама мирова угода і ухвала про її затвердження була скасована постановою Верховного Суду, як така що не відповідає вимогам закону, а апелянт жодними доказами не довів суду те, що приміщення підвалу, де знаходиться спірний автопідйомник було зареєстроване за ним чи ОСОБА_3 у 2016 році.
Таким чином, до травня 2018 року підвал, де знаходиться спірний автопідйомник, перебував у спільній сумісній власності сторін, і на даний час перебуває у спільній сумісній власності сторін спору, оскільки після скасування у справі № 344/8200/14-ц Великою Палатою Верховного Суду постанови апеляційного суду від 12.04.2018, постановою апеляційного суду від 02.07.2020 відмовлено у задоволенні первинного та зустрічного позовів, тому це приміщення є у законній первинній реєстрації 2014 року, як спільна сумісна власність сторін спору. Той факт, що ОСОБА_1 з неприязних відносин змінив у цьому приміщенні замок та не дає йому змоги користуватися його автопідйомником аж ніяк, з огляду на вищенаведене, не змінює статус автопідйомника, як його власного майна.
Перебування спірного автопідйомника у спільному - його і відповідачів, приміщенні ніяким чином не породжує у апелянта права власності на такий і перебіг для нього позовної давності щодо витребовування такого з чужого незаконного користування, про що зазначає апелянт у своїй скарзі, аж ніяк не відбулося.
При цьому, факт заборони йому користуватися підвалом, де знаходиться предмет спору, відповідачем нічим не підтверджений, а факт користування ним спільним підвалом у будинку підтвердив у справі № 344/8200/14-ц свідок ОСОБА_10 (копія його свідчень є у справі), те ж саме підтвердив свідок ОСОБА_11 у даній справі.
Відповідно строк позовної давності у даному випадку вираховується з травня 2018 року, тобто з моменту реєстрації у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за відповідачами підвалу на підставі згаданої постанови апеляційного суду від 12.04.2018.
Посилання апелянта на те, що його право на спірний автопідйомник доведене показами свідків ОСОБА_5 та інших, не заслуговують на увагу, оскільки такі свідки є родичами та близькими особами (давніми друзями) відповідачів, тобто особами заінтересованими у цій справі, їх взаємозв`язки були підтверджені при допиті і суд першої інстанції правильно надав оцінку таким свідченням у своєму рішенні. При цьому, головною сутністю показань у суді зазначених свідків було засвідчення передачі грошових коштів з боку відповідача продавцю, позичених ОСОБА_1 свідком ОСОБА_12 на купівлю автопідйомника, тобто вчинення правочинів позичання - кредитування, вкладення коштів у предмет спору. Однак жодного фінансового чи іншого документу від свідка ОСОБА_12 відповідачами суду не представлено, а законодавством визначено засоби доказування обставини передання майна (грошей, речей, майнового права тощо) та встановлено, що обставина вчинення дії, з якою відповідно до ст. 202 ЦК України закон пов`язує виникнення, зміну або припинення права, не може бути встановлена показаннями свідків.
Суд першої інстанції правомірно не прийняв до уваги зазначені докази, надані відповідачами, повністю достатньо обґрунтував це у своєму рішенні, та встановив, що сторона відповідачів не представила належних і допустимих доказів про придбання ними і встановлення у спільному приміщенні підвалу за адресою будинок АДРЕСА_1 спірного автопідйомника. Натомість свідок ОСОБА_4 , при допиті у суді підтвердив факт придбання ним спірного автопідйомника, факт сплати ним вартості такого згідно наявної у справі накладної від 09.02.2009 і факт наявності у підвалі будинку цього автопідйомника.
Також свідок ОСОБА_6 показав суду, що у квітні 2010 р., коли апелянт датує придбання ним спірного автопідйомника його взагалі не було у м. Івано-Франківську, він знаходився у м. Чернівці і засвідчити придбання ОСОБА_1 автопідйомника або установку його за вказаною адресою він ніяк не може. Більше того, вказаний свідок показав суду, що з боку ОСОБА_1 до нього було прохання «зробити» йому заднім числом фальшиву, тобто підроблену, накладну на спірний автопідйомник, на що той відповів йому відмовою.
Вказує, що заявляв суду про використання підробленого документа у цій справі (накладної від 14.04.2010 року) і просив суд виключити його з числа доказів у справі, а апелянт просив суд викликати у суд в якості свідка ОСОБА_13 , який нібито продав йому спірний автопідйомник, але цей свідок, будучи тричі викликаний до суду, на допит не з`явився і цього факту не підтвердив. Видана ним накладна №354 від 14.04.2010 року не визнана судом належним і допустимим доказом у справі. 
Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник адвокат Микитюк Р.В. апеляційну скаргу підтримали з мотивів, наведених у ній.
ОСОБА_2 та його представник адвокат Борзих А.В. вимоги апеляційної скарги заперечили, покликаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції.
ОСОБА_3 в засідання апеляційного суду не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. 
Враховуючи вищенаведене та необхідність дотримання судом строків розгляду справи в апеляційному порядку, колегія суддів відповідно до статті 372 ЦПК України перешкод у розгляді справи в зв`язку з його неявкою не вбачає.
Заслухавши суддю-доповідача,  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2  та їх представників, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений статтею 16 ЦК України.
Як способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.
Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження майном.
Згідно вимог ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановленого законом.
Частиною 1 ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Згідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних договору.
Встановлено, що згідно накладної № 09/022 від 09.02.2009 року ОСОБА_2 придбав у ПП ОСОБА_4 підйомник двохстійковий 4т «Т4», 380 В за 17 000 грн (том 1 а.с. 169).
Відповідно до копії інструкції користувача (руководство пользователя) модель підйомника Т-4, серійний № 08Т404У0123, дата випуску 2008 рік, дата продажу 09.02.2009 (том 1 а.с. 5-21).
Відповідачем ОСОБА_1 на спростування доводів позивача надано суду накладну № 354 від 14.04.2010 з якої вбачається, що ним придбано у ПП ОСОБА_13 підйомник двостійковий Atlantean Т4 (том 1 а.с. 168).
Згідно копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 14334748 державним реєстратором Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції 10.12.2013 на підставі свідоцтва про право власності серія та номер 14333630 від 10.12.2013 за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 зареєстровано право приватної спільної сумісної власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (том 1 а.с. 69).
У матеріалах справи міститься постанова Івано-Франківського апеляційного суду від 02.07.2020 по справі № 344/8200/14-ц, якою рішення Івано-Франківського міського суду від 17.05.2016 скасовано та ухвалено нове, яким відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні позову до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про виділення частки із майна спільної часткової власності - житлового будинку АДРЕСА_1 .
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 , ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - реєстраційна служба Івано-Франківського МУЮ, про визнання за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 права власності на 5/12 частин житлового будинку АДРЕСА_1 за кожним, визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на житловий будинок, зобов`язання державного реєстратора внести запис до Державного реєстру про скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок, зобов`язання усунути перешкоди у користуванні, розпорядженні житловим будинком шляхом надання дубліката ключа до вхідних дверей першого поверху будинку відмовлено (том 2 а.с. 116-122). 
Під час розгляду судами справи № 344/8200/14-ц щодо поділу спірного будинковолодіння АДРЕСА_1 ОСОБА_2 05.03.2018 звернувся з заявою до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 виклавши в ній умови завершення спору про розподіл (виділ) спільного будинковолодіння за адресою АДРЕСА_1 , в тому числі пропонував повернути йому на наступний день з дня укладення угоди про розподіл будинку у належному стані його власний автопідйомник, який знаходиться у підвалі будинку (том 1 а.с. 22).
ОСОБА_1 , ОСОБА_3 12.03.2018 надали відповідь на заяву ОСОБА_2 , зазначивши, що питання повернення автопідйомника будуть вирішуватись в подальших перемовинах в позасудовий спосіб (том 1 а.с. 23).
Згідно протоколу огляду від 14.02.2020 автопідйомника, який знаходиться у підвалі будинку АДРЕСА_1 , проведений у присутності позивача ОСОБА_2 , представника позивача ОСОБА_14 , відповідача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_17, свідка ПП ОСОБА_4 , експерта ОСОБА_15 , спеціаліста ОСОБА_9 , у підвалі вказаного будинку встановлено підйомник. Спеціаліст ОСОБА_9 встановив, що відповідно до огляду по візуальних ознаках та наявності деталей, а також вимірюванням зовнішніх параметрів, підйомник відповідає «руководству пользователя» модель Т4, серійний номер 08Т404У0123. Оскільки у накладній не зазначені параметри автопідйомника встановити чи відповідає автопідйомник накладній № 354 від 14.04.2010 року неможливо. На підйомнику відсутня заводська табличка. На лівій стійці є напис виконаний вручну з номером 09Т40461627. З двох сторін стійки містяться пластини з матеріалу зовнішньо схожі на резину на яких мітиться напис Atlantean. Інших ознак написів немає. Свідок ПП ОСОБА_16 зазначив, що у 2009 році він продав ОСОБА_2 автомобільний підіймач двохстійковий гідравлічний з нижньою синхронізацією Т4. На даному підйомнику була наліпка з зазначенням дати виготовлення та серійним номером. При продажу підйомника ним надано «Руководство пользователя», записи у якому зазначені ним власноручно (том 1 а.с. 215-219).
Згідно копії акта експерта ДП «Карпатський експертно-технічний центр держпраці» ОСОБА_9 від 14.02.2020 року під час проведення огляду автопідйомника встановлено, що за візуальними ознаками та технічними характеристиками згідно наданого паспорта автопідйомник відповідає вказаному у накладній № 09/022 від 09.02.2009 року як підйомник двохстійковий «Т-4». Вимірювання габаритних розмірів в порівнянні з паспортними вказує на відповідність автопідйомника моделі «Т-4». Відповідно до наданого списку частин автопідйомник відповідає моделі «Т-4». Також встановлено, що на всіх доступних огляду частинах автопідйомника (крім насосної станції) відсутні знаки маркування, номер виробу, дата виготовлення. На насосній станції, яка закріплена до лівої стійки (відносно входу) різьбовим з`єднанням, а отже є легко замінною, вибито 07 2009. В нижній частині стійок різьбовим з`єднанням, а отже є легко замінним прикріплені резинові відбійники з надписом Atlantean. На день огляду автопідйомник був не справний, а тому був оглянутий тільки коли балки підхвату знаходились в нижньому положенні. Встановити чи відповідає даний підйомник зазначеному в накладній № 354 від 14.03.2010 року, не можливо, оскільки крім самої накладної паспортну характеристику не надано (том 1 а.с. 227).
З висновку експертного дослідження № ЕД-19/109/14/2-2ТВ/20 від 05.03.2020 року встановлено, що за результатом проведеного дослідження двостійкового підйомника, червоного та жовтого кольорів, який знаходиться у підвалі будинку АДРЕСА_1 в ході його огляду не було виявлено будь-яких написів, які б вказували на маркувальні дані та технічні характеристики, що унеможливлює проведення його повної ідентифікації та встановлення його відповідності вказаному у накладній № 09/022 від 09.02.2009 року згідно наданої інструкції «Руководство пользователя» до підйомника моделі «Т-4». Проте, інструментальним методом встановлені розміри об`єкта дослідження, які відповідають вказаним у наданій інструкції «Руководство пользователя» до підйомника моделі «Т-4», а органолептичним методом встановлено тип конструкції - двостійковий, що по даному критерію відповідає інформації вказаній у накладній № 09/022 від 09.02.2009 року (том 1 а.с. 229-236).
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
У разі таких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.
Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Предметом доказування у справах за позовами про витребування майна з чужого незаконного володіння становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як то факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача та інші. Власник вправі витребувати своє майно від особи у якої воно фактично знаходиться у незаконному володінні.
У постанові від 18 грудня 2019 року по справі № 522/1029/18, провадження № 14-270цс19, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відповідно до ст. 387 ЦК України та ч. 3 ст. 10 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача, при цьому власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.
Об`єктом позову про витребування майна із чужого незаконного володіння може бути річ, яка існує в натурі на момент подання позову.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вказав, що під час судового розгляду відповідачами не було надано жодного належного доказу на підтвердження факту придбання ними спірного автопідйомника, а надана відповідачем ОСОБА_1 накладна № 354 від 14.04.2010 не є належним доказом у справі та не стверджує про належність йому спірного майна. Така накладна містить печатку Приватного підприємства «Експрес Майстер», а продавцем у ній зазначений приватний підприємець ОСОБА_13 
ОСОБА_2 доведено належними та допустимими доказами факт придбання ним на законних підставах підйомника двостійкового «Т4». Доказами цього є, зокрема, наявний у нього оригінал накладної № 09/022 від 09.02.2009 та «Руководство пользователя». Також зазначені обставини підтвердив в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 , який продав позивачу це майно. Крім того, експерт та спеціаліст під час огляду підйомника підтвердили та надали відповідні висновки, що автопідйомник, який встановлений у підвалі будинку АДРЕСА_1 , відповідає вказаному у накладній № 09/022 від 09.02.2009 як підйомник двохстійковий «Т-4». 
Також згідно з фактичним порядком користування житловими приміщеннями, що склався між його співвласниками, позивач користувався всіма приміщеннями першого поверху будинку загальною площею 79,00 кв. м, крім приміщення сходової клітини 10,5 кв. м, з відокремленим виходом до проїжджої частини, та гаражем у приміщенні підвалу площею 50,2 кв.м., де був встановлений підйомник двохстійковий «Т-4».
Таким чином, встановлено, що спірний автопідйомник перебуває у володінні відповідачів, а позивач позбавлений права користуватися та розпоряджатися ним, тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог та зобов`язання відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_1 повернути позивачу ОСОБА_2 підйомник двостійковий «Т4».
При цьому, щодо заяви відповідача ОСОБА_1 про застосування позовної давності до вимог позивача суд першої інстанції правильно вважав, що позивачем не пропущено позовну давність для звернення до суду з даним позовом, враховуючи наступне. 
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).
Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в ст.ст. 252-255 ЦК України. При цьому, початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16, провадження № 12-122гс18, зазначила, що суди дійшли правильного висновку, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтями 32-38 ГПК України (в редакції, чинній на час винесення оскаржуваних судових рішень), про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше.
Суд першої інстанції зазначив, що тільки у травні 2018 року право власності на нерухоме майно, де знаходиться  автопідйомник, було зареєстровано за відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . 
Апеляційним судом Івано-Франківської області 12.04.2018 ухвалено нове рішення, яким визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 право власності у житловому будинку АДРЕСА_1 , загальна площа якого становить 466,50 кв. м, зокрема, у підвалі приміщення І гараж, площею 50,20 кв. м, вартістю 24 018,00 грн. 
З цих підстав не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про пропуск позивачем позовної давності та незаконність відмови суду першої інстанції в застосуванні наслідків такого пропуску.
Також відповідачами не надано будь-яких доказів на підтвердження тієї обставини, що позивач довідався або міг довідатися про порушення свого права значно раніше травня 2018 року. 
При цьому, апелянт ОСОБА_1 не ствердив доводів апеляційної скарги про те, що саме з 2012-2013 років позивач не мав доступу до підвального приміщення, а тому перебіг позовної давності слід рахувати з цього часу. Також в матеріалах справи відсутні докази, що в 2016 році на підставі ухвали Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23.11.2016 було здійснено реєстрацію речових прав на будинок та підвальне приміщення (гараж) із спірним автопідйомником перейшло у власність відповідачів. 
Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що оплата ним за спірний підйомник стверджується свідченнями ОСОБА_5 не заслуговують на увагу, оскільки в силу положень ч. 2 ст. 78 ЦПК України така обставина не може бути встановлена показаннями свідків, а вимога абз. 2 ч. 1 ст. 217 ЦК України виключає можливість доказування сторонами наявності угоди показаннями свідків.
Доводи апеляційної скарги про те, що зібраними у справі доказами не доводиться факт, що автопідйомник двостійковий, який вказаний у накладній № 09/022 від 09.02.2009 і знаходиться по АДРЕСА_1 не належить позивачу та є іншим автопідйомником, не знайшли свого ствердження в суді з наступних підстав. 
Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З огляду на вищенаведене, суд прийшов до переконання, що позивач навів достатньо доказів для висновку про задоволення позовних вимог.
Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу і спростовані зібраними у справі доказами та не впливають на правильність і обґрунтованість судового рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Апеляційний суд дійшов переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності та обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.
Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України. 
Частиною першою зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Івано-Франківського міського суду від 13 листопада 2020 року залишити без зміни.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02 лютого 2021 року.

Суддя-доповідач:                                                        І.В. Бойчук
Судді:                                                                        В.Д. Фединяк 
       В.А. Девляшевський