ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2021 року 
м. Київ
справа № 821/536/18
адміністративне провадження № К/9901/3826/19
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Стеценка С.Г.,
суддів: Бучик А.Ю.,  Тацій Л.В., 
розглянувши в письмовому провадженні в касаційному порядку адміністративну справу №821/536/18
за позовом  ОСОБА_1 
до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області
про зобов`язання вчинити певні дії
за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19 грудня 2018 року (колегія у складі: головуючого судді Бойка А.В., суддів: Осіпова Ю.В., Шевчук О.А.),-
В С Т А Н О В И В:
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
1. У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Херсонського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області, в якому просив: зобов`язати відповідача провести поновлення та виплату йому пенсії з 07 жовтня 2009 року шляхом призначення її знову, відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у розмірі, не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в пенсійній справі, з проведенням  індексації і компенсацією втрати частини доходів.
2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він є громадянином України, ІНФОРМАЦІЯ_1 . Йому було призначено пенсію за вислугою років, яка виплачувалася військоматом м. Євпаторії АР Крим до виїзду на постійне місце проживання за кордон. Зазначав, що 08 листопада 1998 року він виїхав з України до Ізраїлю на постійне місце проживання, де був прийнятий на консульський облік в консульському відділі посольства України в державі Ізраїль. У зв`язку з вказаним, починаючи з дня виїзду за кордон та станом на час звернення до суду, призначену по закону пенсію не отримує. 18 серпня 2017 року представник позивача за нотаріально засвідченою довіреністю звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області із заявою про поновлення пенсії разом із всіма необхідними оригіналами документів, які були надані для огляду та засвідчення копій, проте 15 вересня 2017 року ним було отримано відмову у поновленні пенсії, яка обґрунтована тим, що ОСОБА_1 не було дотримано вимоги щодо особистого звернення про поновлення пенсії, у зв`язку із відсутністю реєстрації на території України за місцезнаходженням відповідача, документ, що посвідчує особу не відповідає Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Правління ПФ України №22-1 від 25 листопада 2005 року. Вважаючи дії відповідача щодо незаконної відмови в поновленні виплати пенсії неправомірними та такими, що суперечать чинному законодавству, звернувся до суду за захистом своїх прав та законних інтересів. 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
3. Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 17 травня               2018 року позов задоволено частково. Зобов`язано ГУ ПФУ в Херсонській області поновити ОСОБА_1 виплату пенсії за віком, починаючи з 07 жовтня 2009 року та провести її перерахунок відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з проведенням індексації та компенсації втрати її частини. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
4. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19 грудня 2018 року рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 17 травня 2018 року скасовано. Прийнято нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області поновити виплату ОСОБА_1 пенсії за вислугу років, призначену відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», починаючи з 18 серпня 2017 року. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
5. Суд першої інстанції, задовольняючи частково позов, дійшов висновку, що підстави для відмови в поновленні з 07 жовтня 2009 року позивачу пенсії за віком з одночасним її перерахунком, зазначені в листі ГУ ПФУ в Херсонській області від 12 вересня 2017 року №38/З-99-10, є необґрунтованими, оскільки позивач, який на даний час проживає постійно за кордоном, однак є громадянином України, має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.
6. В свою чергу, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволенні позову з 18 серпня 2017 року, апеляційний суд виходив з того, що в матеріалах справи відсутні відомості про звернення позивача до 18 серпня 2017 року з відповідною заявою до УПФУ, у зв`язку з чим поновлення призначеної пенсії позивачу підлягає не з 07 жовтня 2009 року, а з дати звернення до відповідача з заявою про поновлення раніше призначеної пенсії, тобто з              18 серпня 2017 року.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
7. У лютому 2019 року позивач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19 грудня 2018 року, в якій просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
8. В обґрунтування своїх вимог, скаржник зазначив про те, що позивач має право на відновлення пенсії з 07 жовтня 2009 року – з дати постановлення рішення Конституційного Суду №25-рп/2009, яким були скасовані дискримінуючі положення законодавства, що забороняли виплату пенсії громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, і яке обґрунтоване нормами ст.ст. 35, 46, 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.
ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ ТА КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
9. 06 лютого 2019 року у автоматизованій системі документообігу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду зареєстрована вказана касаційна скарга.
10. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 лютого 2019 року, визначено склад колегії суддів: Головуючий суддя (суддя-доповідач) Анцупова Т.О., судді Стародуб О.П., Коваленко Н.В.
11. Ухвалою Верховного Суду від 15 лютого 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19 грудня 2018 року.
12. У зв`язку з обранням до Великої Палати Верховного Суду судді Анцупової Т.О., на підставі розпорядження заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 20 червня 2019 року № 788/0/78-19, протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20 червня 2019 року, визначено колегію суддів для розгляду цієї справи у складі головуючого судді Стеценка С.Г., суддів: Бучик А.Ю., Тацій Л. В.
13. Ухвалою Верховного Суду від 11 березня 2021 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження з 12 березня 2021 року. 
СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
14. Як встановлено судами попередніх інстанцій, ОСОБА_1 є громадянином України і на даний час постійно проживає у державі Ізраїль. Перед виїздом до Ізраїлю позивач постійно проживав за адресою: АДРЕСА_1 .
15. При досягненні пенсійного віку ОСОБА_1 було призначено пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Пенсія виплачувалася позивачу військоматом м. Євпаторії АРК.
16. З 1998 року виплату пенсії позивачу припинено через виїзд його на постійне місце проживання до держави Ізраїль.
17. 18 серпня 2017 року позивач, через свого представника, звернувся до ГУ ПФУ в Херсонській області із заявою про поновлення виплати пенсії.
18. Листом від 12 вересня 2017 року №38/З-99-10 ГУ ПФУ в Херсонській області позивачу відмовлено в поновленні пенсії, з посиланням на те, що для поновлення виплати пенсії позивач повинен особисто звернутися із заявою, паспортом або посвідкою на постійне проживання до органу, що призначає пенсію за новим місцем проживання або реєстрації; виплати пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території АР Крим та м. Севастополя не поширюється на осіб, які не проживають на території АР Крим та м. Севастополя і не є громадянами України. Послалося УПФУ, також, і на відсутність у нього пенсійної справи позивача, так як виплата пенсії ОСОБА_1 припинена у 1998 році військовим комісаріатом АРК.
19. Вважаючи таку відмову ГУ ПФУ в Херсонській області неправомірною ОСОБА_1 звернувся з даним позовом до суду.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
20. За змістом статті 341 КАС України Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
21. Відповідачем касаційна скарга у цій справі не подавалась, а позивачем судове рішення суду апеляційної інстанції оскаржується лише в частині дати, з якої слід здійснити перерахунок пенсії позивача.
22. Таким чином, в цьому випадку оцінці Верховним Судом підлягають лише висновки судів першої та апеляційної інстанції щодо дати, з якої слід здійснити перерахунок пенсії позивача.
23. Подібні правовідносини вже були предметом розгляду у Верховному Суді.
24. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 травня 2020 року (справа №815/1226/18) суд дійшов таких висновків:
«вирішуючи питання щодо застосування до спірних правовідносин строку звернення до суду, Велика Палата Верховного Суду виходить з таких міркувань.
Пенсія за віком призначається конкретній особі на підставі наявного страхового стажу та розміру заробітної плати, яку вона отримувала, та відповідно до відрахувань до спеціального фонду.
Водночас Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що пенсія за віком призначається особі один раз та виплачується державою протягом всього життя пенсіонера, крім виняткових випадків, що можуть бути встановлені законом. Водночас пенсія стає «нарахованою» в момент призначення пенсії і залишається такою («нарахованою») до її чергової зміни.
У свою чергу, спеціальне законодавство у сфері соціального захисту, а саме стаття 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV (далі – Закон № 1058-IV), визначає, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.
Аналіз зазначених положень статті 46 Закону №1058-IV свідчить про те, що в Україні не існувало та не існує на сьогодні жодного строкового обмеження стосовно виплати пенсії у визначеному законодавством розмірі за минулий час, яку особа не отримувала з вини держави в особі її компетентних органів.
Отже, якщо за національним законодавством особа має обґрунтоване право на отримання виплат в рамках національної системи соціального забезпечення та якщо відповідні умови дотримано, органи влади не можуть відмовити у таких виплатах доти, доки виплати передбачено законодавством. Конституція України та Закон №1058-ІV гарантують всім громадянам України, за певних умов, право на матеріальне забезпечення за рахунок трудових та соціальних пенсій.
Велика Палата Верховного Суду наголошує, що при первинному встановленні розміру пенсії орган Пенсійного фонду діє на підставі звернення громадянина із заявою про призначення йому пенсії. У випадках поновлення раніше призначеної пенсії органи Пенсійного фонду діють на підставі цієї ж заяви пенсіонера у строки, встановлені статтею 49 Закону №1058-IV.
При цьому законодавцем було чітко встановлено, що поновлення виплати пенсії проводиться протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.
Водночас відповідно до пункту 3 резолютивної частини Рішення від 07 жовтня     2009 року № 25-рп/2009 Конституційний Суд України звернув увагу Верховної Ради України на необхідність приведення у відповідність до Конституції України (254к/96-ВР) положень інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, а також прийняття закону про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними.
Велика Палата Верховного Суду також окрему увагу звертає на рішення ЄСПЛ від 07 листопада 2013 року у справі «Пічкур проти України» (заява № 10441/06), у якому було встановлено порушення Україною статті 14 у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Проте сам факт прийняття Конституційним Судом України Рішення від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009 та рішення ЄСПЛ у справі «Пічкур проти України» не забезпечує необхідної правової визначеності, яка є головною умовою дії «презумпції знання закону», тим більше коли мова йде про літню людину, яка проживає в іншій країні, тобто поза інформаційним полем України.
Саме з метою забезпечення правової визначеності Конституційний Суд України у своєму рішенні звернув увагу Верховної Ради України на необхідність внесення відповідних змін до законодавства, які до цього часу не були внесені.
Водночас відсутність чіткого законодавчого механізму щодо відновлення виплати пенсій особам, які виїхали на постійне проживання за межі України, призвело до ситуації, за якої громадяни України були позбавлені можливості отримувати належні їм пенсійні виплати, або створювалися умови за яких пенсіонерам, які проживають за межами України, для отримання належних їм пенсійних виплат необхідно було докласти значних зусиль, зокрема, звертатись до суду.
У справі, яка розглядається, відповідач не наводить жодних доказів того, що:
відповідачем або іншими суб`єктами владних повноважень України розроблялися та були прийняті акти, спрямовані на врегулювання ситуації, яка виникла після винесення рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року у справі № 25-рп/2009;
наявна вина позивачки у припиненні виплати пенсії;
підстава, яка зумовила припинення пенсії, була правомірною (конституційною);
існують положення закону, який зобов`язує позивачку вживати будь-які дії (подавати заяви, ініціювати позови до суду тощо) для поновлення виплати пенсії, виплата якої була їй припинена Пенсійним фондом України саме на підставі, яка в подальшому була визнана компетентним органом (Конституційним Судом України) неконституційною.
На противагу цьому Велика Палата Верховного Суду наголошує, що позивачка звернулася до територіального органу Пенсійного фонду (вжила активні дії) з проханням поновити виплату пенсії, проте їй було відмовлено в такому поновленні.
Наведе свідчить про те, що така поведінка держави в особі її компетентних органів по відношенню до пенсіонерів, які є громадянами України та проживають за межами України, не відповідає принципу належного врядування, зміст якого розкритий у багатьох рішеннях ЄСПЛ, зокрема, у рішенні від 20 січня 2012 року у справі «Рисовський проти України». Очевидно, що на виконання рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року у справі № 25-рп/2009 державні органи, відповідальні за його виконання, не діяли вчасно та послідовно.
Невиконання державою покладених на неї обов`язків щодо соціального забезпечення та захисту громадян породжує масові звернення до суду з позовами про визнання неправомірними дій органів пенсійного фонду, що, серед іншого, підриває довіру громадян до належного виконання всіма суб`єктами владних повноважень своїх функції та до можливості отримати в старості з боку держави в обмін на свою трудову діяльність справедливий соціальний захист.
Зважаючи на те, що нарахування пенсії в повному обсязі («правильному» розмірі) покладається на відповідний територіальний орган Пенсійного фонду, непроведення відповідачем поновлення виплати пенсії позивачці після 07 жовтня 2009 року свідчить про те, що його бездіяльність призвела до триваючого порушення права позивачки на отримання пенсійних виплат, яке було відновлено на підставі зазначеного Рішення Конституційного Суду України.
Отже, за таких обставин обмеження права пенсіонера на отримання належної йому пенсії певними строками є неприпустимим. Відновлення виплати пенсії має проводитися з дати ухвалення Рішення Конституційним Судом України від                     07 жовтня 2009 року у справі № 25-рп/2009 без обмеження її виплати жодними строками».
25. Колегія суддів не вбачає підстав для відступлення від зазначеного правового висновку. Правовідносини в межах цієї касаційної скарги є цілком тотожними справі №815/1226/18.
26. Зважаючи на наведене правове регулювання та обставини справи, Верховний Суд дійшов висновку про неправильне застосування норм права при постановлені судом апеляційної інстанції оскаржуваного судового рішення. В цьому випадку відновлення виплати пенсії позивачу має проводитися з дати ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 07 жовтня 2009 року у справі № 25-рп/2009 без обмеження її виплати жодними строками, що вірно встановлено судом першої інстанції.
27. Таким чином, колегія суддів погоджується з висновкам суду першої інстанції про те, що належним способом захисту порушеного права, який відповідатиме змісту спірних правовідносин, буде ефективним та забезпечить належний судовий захист у тій мірі, яка є необхідною у даному конкретному випадку, буде зобов`язання відповідача провести поновлення виплати пенсії за віком ОСОБА_1 саме                    з 07 жовтня 2009 року.
28. Частиною другою статті 6 та частиною першої статті 7 КАС України передбачено, що суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
29. Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" (метою цього Закону є впровадження в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини) суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від              1950 року (далі - Конвенція) та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
30. Так, відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" (№ 25921/02) Європейський Суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і у справі Стре проти Сполучного Королівства ("Stretch v. the United Kingdom," № 44277/98, п. 37).
31. У межах вироблених Європейським Судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого "права власності". Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися "активом": вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є "активом", на який може розраховувати громадянин як на свою власність ("Maltzan (Freiherr Von) and others v.Germany", № 71916/01, № 71917/01 та № 10260/02, п. 74).
32. Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
33. Відповідно до ч. 1 ст. 352 КАС України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
34. Зважаючи на вищенаведене, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення касаційної скарги, скасування рішення суду апеляційної інстанції і залишення в силі рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст. 341, 345, 352 КАС України, Суд -          
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19 грудня 2018 року скасувати.
Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 17 травня 2018 року залишити в силі.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді	С.Г. Стеценко А.Ю. Бучик   Л.В. Тацій