справа № 363/2906/18                                     головуючий у суді І інстанції Чіркова Г.Є.
провадження № 22-ц/824/146/2021              суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2021 року                                                                                                          м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
головуючого судді -	Березовенко Р.В.,   	
суддів:	Нежури В.А., Суханової Є.М.,  	
з участю секретаря	Мариненко Я.С.,	
 	 	 	
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 27 серпня 2020 року у справі за позовом Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до Вишгородської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , треті особи - Державне підприємство «Вищедубечанське лісове господарство», ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 про визнання недійсним розпорядження та витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння,-
В С Т А Н О В И В:
 
У липні 2018 року заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України звернувся до суду з даним позовом, в якому просив визнати недійсним розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації від 13.12.2013 року № 162 в частині передачі у власність громадянам земельних ділянок загальною площею 1,4000 га для індивідуального дачного будівництва на території Вищебудечанської сільської ради Вишгородського району Київської області, а також витребувати на користь держави в особі Кабінету Міністрів України з незаконного володіння ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,1000 га з кадастровим номером 3221881600:31:130:0230; ОСОБА_16 земельних ділянок площею 0,1000 га кожна з кадастровими номерами 3221881600:31:130:0231, 3221881600:31:130:0236, 3221881600:31:130:0237; ОСОБА_2 земельних ділянок площею 0,1000 га кожна з кадастровими номерами 3221881600:31:130:0232 та 3221881600:31:130:0233; ОСОБА_3 та ОСОБА_7 земельної ділянки площею 0,1000 га з кадастровим номером 3221881600:31:130:0234; ОСОБА_14 земельної ділянки площею 0,1000 га з кадастровим номером 3221881600:31:130:0235; ОСОБА_8 земельної ділянки площею 0,1000 га з кадастровим номером 3221881600:31:130:0238; ОСОБА_9 земельної ділянки площею 0,1000 га з кадастровим номером 3221881600:31:130:0239; ОСОБА_10 земельної ділянки площею 0,1000 га з кадастровим номером 3221881600:31:130:0240; ОСОБА_11 земельної ділянки площею 0,1000 га з кадастровим номером 3221881600:31:130:0241; ОСОБА_12 земельної ділянки площею 0,1000 га з кадастровим номером 3221881600:31:130:0242; а також ОСОБА_13 земельної ділянки площею 0,1000 га з кадастровим номером 3221881600:31:130:0243.
 
Свої вимоги мотивував тим, що оспорюваним розпорядженням Вишгородська районна державна адміністрації всупереч вимог лісового законодавства України, передала у приватну власність земельні ділянки з кадастровими номерами: 3221881600:31:130:0230, 3221881600:31:130:0231, 3221881600:31:130:0236, 3221881600:31:130:0237, 3221881600:31:130:0232, 3221881600:31:130:0233, 3221881600:31:130:0234, 3221881600:31:130:0235, 3221881600:31:130:0238, 3221881600:31:130:0239, 3221881600:31:130:0240, 3221881600:31:130:0241, 3221881600:31:130:0242, 3221881600:31:130:0243, які розташовані на землях лісогосподарського призначення Лебедівського лісництва в кварталі 628, виділ 3 та 4, погодження на вилучення яких ДП «Вищедубечанське лісове господарство» не надавало. Прокурор у позові зазначив, що спірні земельні ділянки мали лісогосподарське призначення та вкриті лісами. Фактично відбулася незаконна зміна цільового призначення землі, яку було поділено на окремі ділянки, безоплатно приватизовано громадянами, що призвело до одержання у власність земельних ділянок загальною площею 1,4000 га. Вказані земельні ділянки передано у власність без їх вилучення з Державного лісового фонду України. Крім того, оскаржуваним розпорядженням порушено порядок зміни цільового призначення земель, оскільки така зміна проведена не уповноваженим відповідно до вимог Земельного кодексу України органом та за відсутності згоди органу лісового господарства. Таким чином Вишгородська районна державна адміністрація передала у власність землі лісогосподарського призначення з порушенням вимог Закону. Прокурор у позові наполягав, що Кабінету Міністрів України про вказані порушення раніше не було відомо, оскільки розпорядження про передачу у власність земельних ділянок Вишгородською РДА приймалось без його участі. Вважав, що строк позовної давності для звернення до суду із вказаним позовом пропущено з поважних причин, оскільки про допущені органом державної влади порушення під час прийняття оскаржуваного розпорядження прокурору стало відомо лише у 2018 року за результатами системного аналізу інформацій Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства, ДП «Вищедубечанське лісове господарство», ВО «Укрдержліспроект», що підтверджують незаконне відведення у власність земель лісогосподарського призначення єдиним масивом поза волею їх власника.
 
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 27 серпня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
 
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, заступник керівника Київської обласної  прокуратури подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на обставини зазначені в позові, на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову. Скаргу мотивував тим, що судом першої інстанції підтверджено, що оспорюване  у справі розпорядження прийняте всупереч вимогам закону, проте судом  неправильно застосовано положення  ч.1 ст. 261 ЦК України. Відмова у позові з підстав спливу позовної давності залишає спірне  майно у володінні осіб, які не є їх дійсними власниками. Вважає, висновки суду про початок перебігу  позовної давності у 2013 році необґрунтованими, оскільки матеріали справи не містять доказів  інформування прокурора, КМУ, який не був учасником спірних правовідносин, про факт  порушень при виданні  оскаржуваного розпорядження встановленого законодавством  порядку. Зазначає, що закон пов`язує, початок перебігу позовної давності  не з моментом  поінформованості  про вчинення певної  дії чи порушення, а з часом, коли в дійсності  стало відомо про порушення закону. Тому, на думку апелянта, відсутні підстави для застосування  наслідків  спливу  позовної давності.
В ухвалі про відкриття апеляційного провадження сторонам було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
23.11.2020 року  до суду надійшов відзив ОСОБА_24 , як представника відповідачів: ОСОБА_14 ,  ОСОБА_7 , ОСОБА_13 ,  ОСОБА_3 , згідно якого представник просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. При цьому зазначила, що рішення є законним, обгрунтовнаим та таким, що ухвалене  відповідно до норм матеріального та процессуального права, а тому підстав для його скасування  не має. 
 
В судовому засіданні прокурор просив апеляційну скаргу задовольнити.
 
Відповідачі: ОСОБА_14 ,  ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , та  представник відповідачів -  ОСОБА_24 , в судовому засіданні просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 
 
Інші учасники справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
 
Вислухавши пояснення учасників справи, що з`явилися, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.
 
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Судом першої інстанції встановлено, щорозпорядженням Вишгородської РДА Київської області № 612 від 13 грудня 2013 року затверджено проект із землеустрою та передано безоплатно у власність 14 громадянам України (згідно додатку) земельні ділянки загальною площею 1,4000 га для ведення індивідуального дачного будівництва на території Вищедубечанської сільської ради (за межами населеного пункту).
 
До списку громадян, яким передано у власність вказані земельні ділянки (згідно додатку до розпорядження № 612 від 12.12.2013 року) рівномірною площею 0,1000 га входили, зокрема ОСОБА_1 , якому передано у власність земельну ділянку з кадастровим номером 3221881600:31:130:0230; ОСОБА_15 , якому передано у власність земельну ділянку з кадастровим номером 3221881600:31:130:0231; ОСОБА_17 якому передано у власність земельну ділянку з кадастровим номером 3221881600:31:130:0232; ОСОБА_18 , якій передано у власність земельну ділянку з кадастровим номером 3221881600:31:130:0233; ОСОБА_19 , якому передано у власність земельну ділянку з кадастровим номером 3221881600:31:130:0234; ОСОБА_20 , якій передано у власність земельну ділянку з кадастровим номером 3221881600:31:130:0235; ОСОБА_22 , якому передано у власність земельну ділянку з кадастровим номером 3221881600:31:130:0236; ОСОБА_23 , якій передано у власність земельну ділянку з кадастровим номером 3221881600:31:130:0237; ОСОБА_8 , якій передано у власність земельну ділянку з кадастровим номером 3221881600:31:130:0238; ОСОБА_9 , якому передано у власність земельну ділянку з кадастровим номером 3221881600:31:130:0239; ОСОБА_10 , якому передано у власність земельну ділянку з кадастровим номером 3221881600:31:130:0240; ОСОБА_11 , якому передано у власність земельну ділянку з кадастровим номером 3221881600:31:130:0241; ОСОБА_12 , якому передано у власність земельну ділянку з кадастровим номером 3221881600:31:130:0242; а також ОСОБА_13 , якій передано у власність земельну ділянку з кадастровим номером 3221881600:31:130:0243.
 
На момент звернення прокурора до суду, останній встановив, що право власності на деякі спірні земельні ділянки неодноразово змінювалось на підставі відплатних правочин.
 
Зокрема, встановлено, що ОСОБА_15 на підставі договору купівлі-продажу № 623 від 17.06.2016 року відчужив земельну ділянку з кадастровим номером 3221881600:31:130:0231 на користь ОСОБА_16 ; ОСОБА_17 за договором купівлі-продажу № 3651 від 05.11.2014 року відчужив на користь ОСОБА_2 земельну ділянку з кадастровим номером 3221881600:31:130:0232; ОСОБА_18 на підставі договору купівлі-продажу № 3650 від 05.11.2014 року відчужила земельну ділянку з кадастровим номером 3221881600:31:130:0233 на користь ОСОБА_2 ; ОСОБА_19 за договором купівлі-продажу № 364 від 03.09.2015 року відчужив на користь ОСОБА_7 та ОСОБА_3 земельну ділянку з кадастровим номером 3221881600:31:130:0234; ОСОБА_22 на підставі договору купівлі-продажу № 1199 від 07.12.2017 року відчужив земельну ділянку з кадастровим номером 3221881600:31:130:0236 на користь ОСОБА_16 ; ОСОБА_23 за договором купівлі-продажу № 1200 від 07.12.2017 року відчужила на ОСОБА_16 земельну ділянку з кадастровим номером 3221881600:31:130:0237; а ОСОБА_20 на підставі договору купівлі-продажу № 957 від 08.09.2016 року відчужила земельну ділянку з кадастровим номером 3221881600:31:130:0235 на користь ОСОБА_21 , який в свою чергу 21.09.2016 року відчужив цю земельну ділянку за договором купівлі-продажу № 1112 на користь ОСОБА_14 .
 
Відтак, за позовом прокурора належними відповідачами в цій справі були визнані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_16 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , а також ОСОБА_11 , у яких на думку прокурора з незаконного володіння слід витребувати спірні земельні ділянки на користь держави в особі Кабінету Міністрів України.
 
28.08.2019 року прокурором подано до суду заяву про заміну належних відповідачів у цій справі, оскільки в ході моніторингу інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно прокурору стало відомо про перехід права власності на частину спірних земельних ділянок до інших осіб, які не є відповідачами по справі.
 
Так, 14.05.2019 року ОСОБА_16 на підставі договору купівлі-продажу № 1059 на користь ОСОБА_4 відчужено земельну ділянку з кадастром номером 3221881600:31:130:0237.
 
Так, 10.05.2019 року ОСОБА_16 на підставі договору купівлі-продажу № 1040 на користь ОСОБА_5 відчужено земельну ділянку з кадастром номером 3221881600:31:130:0236.
 
Крім того, на підставі заяви ОСОБА_16 від 15.01.2018 року здійснено поділ спірної земельної ділянки 3221881600:31:130:0231 на дві окремі земельні ділянки по 0,0500 га, яким присвоєно кадастрові номери 3221881600:31:130:6002 та 3221881600:31:160:6001.
 
23.02.2018 року ОСОБА_16 на підставі договору купівлі-продажу № 313 відчужив на користь ОСОБА_6 земельну ділянку з кадастровим номером 3221881600:31:130:6002, а 17.07.2018 року на підставі договору купівлі-продажу № 768 на користь ОСОБА_7 земельну ділянку з кадастровим номером 3221881600:31:130:6001.
 
Зазначене в повній мірі підтверджується копіями вказаних договорів купівлі-продажу та інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав № № 178155991, 178155884, 178013098, 178152436, 178013151.
 
19.11.2019 року прокурор в суді просив замінити неналежного відповідача ОСОБА_16 у зв`язку з поділом спірної земельної ділянки на дві земельні ділянки та відчуження спірних земельних ділянок на користь ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , а також уточнив позовні вимоги, які пред`явив до вказаних належних відповідачів (власників земельних ділянок), в частині витребування на користь держави спірних земельних ділянок. 
 
05.02.2020 року ухвалою Вишгородського районного суду Київської області, яка набрала законної сили і ніким не оскаржена, заяву заступника прокурора Київської області від 28.08.2019 року, в частині вимог висунутих у пункті 2 прохальної частини, де викладено позовні вимоги щодо предмета спору визнано неподаною та повернуто позивачу. Цією ж ухвалою замінено відповідача ОСОБА_16 на належних відповідачів - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .
 
Згідно листа Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства від 20 лютого 2018 року № 04-48/448 Управління не надавало погодження на зміну цільового призначення земельних ділянок лісогосподарського призначення із наступними кадастровими номерами: 3221881600:31:130:0230, 3221881600:31:130:0231, 3221881600:31:130:0236, 3221881600:31:130:0237, 3221881600:31:130:0232, 3221881600:31:130:0233, 3221881600:31:130:0234, 3221881600:31:130:0239, 3221881600:31:130:0240, 3221881600:31:130:0242, 3221881600:31:130:0243, які перебувають в постійному користуванні ДП «Вищедубечанський лісгосп» квартал 628 виділ 3,4 Лебедівського лісництва.
З фрагменту публічної кадастрової карти України за даними лісовпорядкування 2014 року з нанесеними межами кварталу 628 та межами земельних ділянок з кадастровими номерами 3221881600:31:130:0230, 3221881600:31:130:0231, 3221881600:31:130:0236, 3221881600:31:130:0237, 3221881600:31:130:0232, 3221881600:31:130:0233, 3221881600:31:130:0234, 3221881600:31:130:0235, 3221881600:31:130:0238, 3221881600:31:130:0239, 3221881600:31:130:0240, 3221881600:31:130:0241, 3221881600:31:130:0242, 3221881600:31:130:0243, вбачається, що зазначені земельні ділянки частково накладаються на землі лісового фонду, які перебувають в користуванні ДП «Вищедубечанський лісгосп».
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що право позивача порушено, а позов у цій частині є обґрунтованим та доведеним. Доводи прокурора про те, що розпорядження Вишгородською районною державною адміністрацією про передачу у приватну власність земельних ділянок з кадастровими номерами: 3221881600:31:130:0230, 3221881600:31:130:0231, 3221881600:31:130:0236, 3221881600:31:130:0237, 3221881600:31:130:0232, 3221881600:31:130:0233, 3221881600:31:130:0234, 3221881600:31:130:0235, 3221881600:31:130:0238, 3221881600:31:130:0239, 3221881600:31:130:0240, 3221881600:31:130:0241, 3221881600:31:130:0242, 3221881600:31:130:0243, прийнято з порушенням вимог закону є слушними, оскільки ці земельні ділянки відносяться до лісів Лебедівського лісництва ДП «Вищедубечанське лісове господарство» та накладаються на виділи 3, 4 кварталу 628 (44) вказаного лісництва. Водночас, суд першої інстанції дійшов висновку, що порушені права захисту не підлягають внаслідок пропущення строків позовної давності, про застосування яких в цій справі заявили відповідачі.
 
Оцінюючи висновки суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 
257 ЦК України). 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).
Наведене дає підстави для висновку, що позовна давність є строком пред`явлення позовної вимоги як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).
Позовна давність забезпечує юридичну визначеність правовідносин сторін та остаточність судових рішень, запобігаючи порушенню прав відповідача. Питання щодо поважності причин пропуску позовної давності, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача, причин унеможливлювали або істотно утруднювали подання позову, вирішуються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, а тому перед застосуванням позовної давності належить з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові у зв`язку з його необгрунтованістю. У разі встановлення судом порушеного права, але позовна давність за такими вимогами сплила, про що заявила інша сторона, суд відмовляє у позові у зв`язку зі спливом позовної давності, як самостійної підстави, за відсутності визнаних судом поважних причин її пропуску, на які посилався позивач.
Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252 - 255 ЦК України.
На віндикаційні позови держави в особі органів державної влади поширюється загальна позовна давність (пункт 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17).
Як у разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, так і у разі подання позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах. Перебіг позовної давності для прокурора починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, він довідався або міг довідатися лише у випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жоден орган.
Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17. 
Отже, якщо у передбачених законом випадках з позовом до суду звернувся прокурор в інтересах відповідного державного органу (підприємства), позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися відповідний державний орган (підприємство), а не прокурор.
Застосовуючи до спірних правовідносин позовну давність, як самостійну підставу для відмови у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що право власності Кабінету Міністрів України на спірні земельні ділянки порушено в момент їх вибуття у власність іншої особи, а тому початок перебігу позовної давності для позову, поданого на захист цього порушеного права, пов`язується з моментом, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права чи про особу, яка його порушила, а саме про факт вибуття з власності Кабінету Міністрів України у володіння інших осіб. А відтак, про прийняття оскаржуваного розпорядження держава в особі її органів дізналася з моменту його прийняття державним органом, тобто 13 грудня 2013 року. Однак із вказаним позовом прокурор до суду звернувся лише 25 липня 2018 року, тобто після спливу строків давності у вказаній справі.
Колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції передчасними, враховуючи наступне.
Відповідно до частини другої статті 4 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
 
Згідно із частиною першою статті 56 ЦПК України у випадках, встановлених законом, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи можуть звертатися до суду із заявами про захист прав, свобод та інтересів інших осіб або державних чи суспільних інтересів та брати участь у цих справах.
 
Якщо держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах.
 
У судовому процесі, зокрема у цивільному, держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах. Тобто під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган.
 
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
 
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про прокуратуру» Прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.
 
У випадках, визначених Законом, на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів громадянина або держави в суді (пункт 2 частини першої статті 2 Закону).
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (рішення ЄСПЛ від 15 січня 2009 року в справі «Менчинська проти Росії» (Menchinskaya v. Russia, заява № 42454/02,  § 35)).
 
Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.
 
Відповідно до пунктів 1, 2 частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.
 
Зазначеним приписам кореспондують відповідні приписи ЦПК України: прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача (частини четверта та п`ята статті 56 ЦПК України).
 
Системне тлумачення частин четвертої та п`ятої статті 56 ЦПК України й абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дає змогу дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
 
Згідно з частиною п`ятою статті 175 ЦПК України у разі пред`явлення позову особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, в заяві повинні бути зазначені підстави такого звернення. Близька за змістом вимога застосовується згідно з абзацами першим і другим частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»: прокурор має обґрунтувати наявність підстав для представництва.
 
Невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді згідно з частиною четвертою статті 56 ЦПК України має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу про залишення позовної заяви без руху для усунення її недоліків і повернення у разі, якщо відповідно до ухвали суду у встановлений строк ці недоліки усунуті не були.
 
Вказані висновки містяться в постанові Верховного Суду від 02.04.2019 року  у  справі № 645/7199/18.
 
Крім того, Велика Палата Верховного Суду  26.05.2020 року під час розгляду  справи № 912/2385/18  дійшла наступних висновків. 
 
 Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.
 
Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
 
Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.
 
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення(пункт 39).
 
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо(пункт 40).
 
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим(пункт 43).
 
Частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.
За змістом статей 78, 81, 82 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до пункту 5 частини 3 статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.
Наявність бездіяльності компетентного органу повинна бути предметом самостійної оцінки суду в кожному випадку звернення прокурора з позовом за конкретних фактичних обставин.
Саме лише посилання у позовній заяві прокурора на те, що орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження із захисту державних інтересів, без доведення цього відповідними доказами, не є достатнім для прийняття судом рішення в такому спорі по суті, оскільки за змістом абзацу 2 частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом правових підстав для представництва (наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.08.2019 у справі № 910/6144/18, від 06.08.2019 у справі № 912/2529/18).
Проте, ухвалюючи судове рішення у справі по суті спору, суд першої інстанції не встановив обставин представництва прокурором інтересів держави в особі позивача, дотримання ним у наведеному випадку процедури попереднього повідомлення позивача про намір звернутися до суду у спірних правовідносинах та перевірити їх як на предмет подання прокурором доказів належного повідомлення компетентного органу - КМУ (отримання та/або вручення йому повідомлення), так і щодо спливу розумного строку після отримання такого повідомлення, упродовж якого компетентний орган не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, як критерію для кваліфікації невжиття відповідних заходів, як бездіяльності КМУ в контексті положень частин 3, 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" з урахуванням правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду, зокрема від 06.08.2019 у справі № 910/6144/18, від 06.08.2019 у справі № 912/2529/18).
З матеріалів справи вбачається, що прокурор звертаючись до суду вказував на те, що його звернення до суду із зазначеним позовом спрямовано на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання про повернення до державної власності земельних ділянок, право користування якими було втрачено поза волею власника у зв`язку з прийняттям Вишгородською районною державною адміністрацією Київської областірішення про їх передачу з порушенням вимог закону.
Поряд з цим, з матеріалів справи видно та не заперечувалось сторонами, що будь-яких доказів належного інформування Кабінету Міністрів України про вибуття спірних земель лісогосподарського призначення з моменту прийняття розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації від 13.12.2013 року № 162 до моменту звернення прокурора до суду з даним позовом (25.07.2018 року), матеріали справи не містять. Підтвердженням поінформованості Кабінету Міністрів України про наявність порушення його прав стосовно безпосередньо спірних земельних ділянок, на думку прокурора, є лист першого заступника  прокурора Київської області вих. від 18.07.2018 року (а.с.165 т.1). Проте, відсутні належні та допустимі докази його отримання (вручення) КМУ. При цьому, позна заява датована 17.07.2018 року надійшла до суду першої інстанції 25.07.2018 року.
Вказане на думку колегії суддів свідчить про передчасне звернення прокурора до суду з позовом без попереднього належного повідомлення відповідного суб`єкта владних повноважень, тобто без дотримання порядку встановленого  ч.4 ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру». 
Аналогічно висновку дійшов Верховний Суд 15 грудня 2020 року по справі № 904/82/19.
Викладене свідчить, що суд першої інстанцій залишив без належної оцінки та дослідження обставини дотримання прокурором положень статті 23 Закону України "Про прокуратуру" щодо попереднього повідомлення відповідного суб`єкта владних повноважень, визначеного позивачем, при зверненні з цим позовом до суду та якими доказами підтверджується факт направлення (вручення) такого повідомлення та їх отримання позивачем, а також обставини наявності/відсутності бездіяльності компетентного органу, в особі якого заявлено позов, виходячи із того, що така бездіяльність має місце у разі, якщо компетентний орган упродовж розумного строку після отримання повідомлення не звернувся до суду з позовом в інтересах держави; причин, які перешкоджали захисту інтересів держави належним суб`єктом, та які є підставами для звернення прокурора з відповідним позовом до суду, належним чином не з`ясував.
За обставин неналежного дослідження наявності підстав звернення прокурора до суду з відповідним позовом висновки суду першої інстанції про відмову у задоволені позову є передчасними, а ухвалене у справі судове рішення не можна вважати законним та обґрунтованим.
Якщо суд після відкриття провадження у справі з урахуванням наведених учасниками справи аргументів та наданих доказів установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді, суд залишає позовну заяву, подану прокурором в інтересах держави в особі компетентного органу, без розгляду.
 
За таких обставин, враховуючи, що після відкриття провадження у справі з урахуванням наведених учасниками справи аргументів та наданих доказів апеляційний суд установив відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді у даній справі, а отже, колегія суддів вважає за необхідне залишити позовну заяву, подану прокурором в інтересах держави в особі компетентного органу, без розгляду.
 
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
 
Відповідно до ч.4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Згідно п.2 ч.1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи.
 
Відповідно до ч.1 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
 
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції  не ґрунтується на вимогах закону, а висновки суду не відповідають обставинам справи та зроблені із порушенням норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про залишення позову прокурора без розгляду на  підставі п.2 ч.1 ст. 257 ЦПК України.
 
Керуючись ст.ст. 374, 376, 377, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,- 
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури задовольнити частково.
 
Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 27 серпня 2020 року скасувати. 
 
  Позов заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 27 серпня 2020 року у справі за позовом Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до Вишгородської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , треті особи - Державне підприємство «Вищедубечанське лісове господарство», ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 про визнання недійсним розпорядження та витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння залишити без розгляду.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий:                                                                                                  Р.В. Березовенко

Судді:                                                                                                               В.А. Нежура 

              Є.М.Суханова