Постанова 
Іменем України
 
22 лютого 2021 року
м. Київ
 
справа № 344/16105/19
провадження № 61-8888св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Коротенка Є. В., 
 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідачі: Акціонерне товариство «Альфа-Банк», державний реєстратор Цалин Андрій Богданович, 
треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», державного реєстратора Цалина Андрія Богдановича, треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про скасування рішення державного реєстратора
за касаційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 20 травня 2020 року у складі колегії суддів: Пнівчук О. В., Мелінишин Г. П., Ясеновенко Л. В.,
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулися до суду з позовом, у якому просили визнати протиправним і скасувати рішення державного реєстратора Цалина А. Б. від 19 лютого 2019 року в частині державної реєстрації права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , номер запису 30676398, за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк» (далі - АТ «Укрсоцбанк»).
 
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачі посилалися на те, що 30 грудня 2003 року ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , та ОСОБА_4 набули права власності (спільна сумісна) на квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності, виданим Госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду. 
 
14 березня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБСР «Укрсоцбанк», банк) та ОСОБА_1 був укладений договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 1022-22/340 (далі - кредитний договір), згідно з яким банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі                       20 000,00 дол. США. Цього ж дня для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між АКБСР «Укрсоцбанк» як іпотекодержателем та          ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 як майновими поручителями був укладений іпотечний договір                  № 1022-22/340.
 
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області                       від 09 грудня 2014 року у справі № 344/9800/14-ц з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк) стягнено суму заборгованості у розмірі 205 640,31 грн за невиконання зобов`язань за кредитним договором. 
 
19 лютого 2019 року державний реєстратор Цалин А. Б. за заявою ПАТ «Укрсоцбанк» здійснив запис № 30676398, згідно з яким власником трикімнатної квартири АДРЕСА_1                             стало ПАТ «Укрсоцбанк». Підставою для здійснення цього запису зазначено іпотечний договір від 26 квітня 2006 року Д-431 та повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки від 07 вересня 2018 року.
 
19 серпня 2019 року АТ «Укрсоцбанк» звернулося до попередніх власників                   з вимогою про виселення та зняття з реєстраційного обліку.
 
На думку позивачів, дії державного реєстратора щодо зміни власника предмета іпотеки є протиправними, оскільки на час вчинення реєстраційної дії існувало обтяження - заборона на відчуження нерухомого майна, а за наявності у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про заборону відчуження спірного майна державний реєстратор не мав права здійснювати реєстраційних дій поки таке обтяження не буде зняте. У зв`язку з цим просили позов задовольнити.
 
Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області ухвалою                            від 28 жовтня 2019 року замінив відповідача - АТ «Укрсоцбанк» на його правонаступника Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк»).
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області рішенням                         від 25 лютого 2020 року позов задовольнив. Визнав протиправним та скасував рішення державного реєстратора Цалина А. Б. від 19 лютого 2019 року в частині державної реєстрації права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , номер запису 30676398, за АТ «Укрсоцбанк». Вирішив питання про розподіл судових витрат.
 
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними, оскільки за наявності в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про заборону відчуження спірного майна державний реєстратор не мав права здійснювати реєстраційних дій до того часу, коли таке обтяження не буде зняте. Крім цього, розрахована відповідачем сума боргу не є безспірною та суттєво відрізняється від визначеного судом розміру заборгованості. 
 
Короткий зміст рішення апеляційного суду
 
Івано-Франківський апеляційний суд постановою від 20 травня 2020 року рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 лютого     2020 року скасував та постановив нове рішення, яким у задоволенні позову відмовив. Вирішив питання про розподіл судових витрат.
 
Апеляційний суд мотивував постанову тим, що наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не                        є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем. Посилання позивачів на те, що сума боргу, яку розрахував відповідач, не є безспірною, а тому у державного реєстратора не було підстав для здійснення державної реєстрації не заслуговують на увагу, оскільки позивачі не заперечують факт неналежного виконання позичальником та іпотекодавцями забезпеченого іпотекою зобов`язання за кредитним договором. При цьому позивачі не позбавлені права у встановленому законом порядку ставити питання відшкодування різниці вартості предмета іпотеки та розміру забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.
 
Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи
 
У червні 2020 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 подали до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 20 травня         2020 року, а рішення від 25 лютого 2020 року Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області залишити без змін. 
 
Підставою касаційного оскарження вказували те, що апеляційний суд застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду                від 23 січня 2019 року у справі № 306/1224/16-ц - щодо статей 35, 37 Закону України «Про іпотеку» в частині отримання всіма іпотекодавцями вимоги про сплату боргу; в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 755/5072/17 щодо пункту 6 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» про неприпустимість здійснення реєстраційних дій, поки таке обтяження щодо майна не буде зняте; в постанові Верховного Суду від 29 березня 2017 року у справі             № 3-1591гс16 - щодо тлумачення частини першої статті 11 Закону України «Про іпотеку» в частині обмеженої відповідальності іпотекодавця перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання, який не є одночасно боржником в основному зобов`язанні; в постанові Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 310/9293/15-ц - щодо виконання вимог статей 35, 37 Закону України «Про іпотеку» в частині перевірки розміру заборгованості при позасудовому захисті.
 
Касаційна скарга мотивована неврахуванням судом апеляційної інстанції того, що незважаючи на встановлену рішеннями судів суму боргу, банк направив іпотекодавцям вимогу про сплату боргу в розмірі 657152,77 грн (тобто в 3 рази більшу), і саме ця сума відображена під час вчинення реєстраційних дій 19 лютого 2019 року. Зазначивши у вимозі суму боргу, яка в 3 рази більша за існуючий борг, іпотекодержатель діяв недобросовісно та свідомо вчинив дії для неможливості виконання іпотекодавцями вимоги про сплату боргу. Також апеляційний суд не врахував того, що згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та інформації, зазначеної відповідачем у відзиві, на даний час немає доказів про вручення повідомлення всім іпотекодавцям, що є окремою умовою для задоволення позову про скасування дій державного реєстратора.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 23 червня 2020 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
01 липня 2020 року справа № 344/16105/19 надійшла до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи 
 
Апеляційний суд встановив, що 30 грудня 2003 року ОСОБА_2 , ОСОБА_5 ,           ОСОБА_3 та ОСОБА_1 набули права власності (спільна сумісна) на квартиру            АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності, виданим Госпрозрахунковою групою                             з приватизації державного житлового фонду.
 
14 березня 2007 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсоцбанк» був укладений кредитний договір, за умовами якого банк надав ОСОБА_1 кредит в розмірі          20 000,00 дол. США.
 
Цього ж дня для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між АКБСР «Укрсоцбанк» як іпотекодержателем та ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 як майновими поручителями був укладений іпотечний договір № 1022-22/340.
 
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області                       від 09 грудня 2014 року у справі № 344/9800/14-ц з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» стягнено суму заборгованості у розмірі 205 640,31 грн за невиконання  зобов`язань за кредитним договором. 
 
05 травня 2015 року головний державний виконавець відділу Державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції Рибак М. М. прийняв постанову про арешт спірної квартири та оголосив заборону на її відчуження.
 
Вимогою про усунення порушень від 23 квітня 2017 року, адресованою                ОСОБА_1 , ПАТ «Укрсоцбанк» визначило розмір заборгованості за кредитним договором в сумі 25 053,22 дол. США.
 
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області                  від 25 квітня 2018 року у справі № 344/5980/17 відмовлено у задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
 
Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області                     від 29 листопада 2018 року у справі № 344/42/18 відмовлено в задоволенні заяви начальника Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Лавринович Р. М. про видачу дубліката виконавчого листа у справі                                   № 344/9800/2014 через відсутність доказів про втрату виконавчого документа.
 
19 лютого 2019 року державний реєстратор Цалин А. Б. за заявою ПАТ «Укрсоцбанк» здійснив запис № 30676398, згідно з яким власником трикімнатної квартири АДРЕСА_1                              стало ПАТ «Укрсоцбанк». Підставою для здійснення цього запису зазначено іпотечний договір від 26 квітня 2006 року Д-431 та повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки від 07 вересня 2018 року.
 
19 серпня 2019 року АТ «Укрсоцбанк» звернулося до попередніх власників                   з вимогою про виселення та зняття з реєстраційного обліку.
 
28 жовтня 2019 року Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області ухвалою суду замінив відповідача у справі - АТ «Укрсоцбанк» на його правонаступника АТ «Альфа-Банк».
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                       є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;               2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи                                       у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судами норм права            в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України від 05 червня            2003 року № 898-IV «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
 
У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 33 Закону України «Про іпотеку»).
 
Згідно з частинами першою та третьою статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження    в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання                 у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.
 
Відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки,                    є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
 
Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді (частина четверта статті 37 Закону України «Про іпотеку»).
 
Іпотечним договором від 14 березня 2007 року № 1022-22/340 передбачено, що          у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Пункт 4.5.3 іпотечного договору містить відповідне застереження, згідно з яким іпотекодержатель має право на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».
 
19 лютого 2019 року державний реєстратор Цалин А. Б. за заявою ПАТ «Укрсоцбанк» здійснив запис № 30676398, згідно з яким власником трикімнатної квартири АДРЕСА_1                              стало ПАТ «Укрсоцбанк». Відповідний запис було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.
 
Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя (частина п`ята статті 37 Закону України «Про іпотеку»).
 
Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», згідно з частиною п`ятою статті 13 якого порядок ведення Державного реєстру прав визначає Кабінет Міністрів України.
 
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній станом на час здійснення державної реєстрації) у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо заяву про державну реєстрацію прав, пов`язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна.
 
Законом України від 03 липня 2018 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» внесено зміни до частини четвертої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» шляхом її доповнення пунктом 7 такого змісту:
«7) державної реєстрації права власності на нерухоме майно іпотекодержателем - фінансовою установою в порядку, передбаченому статтями 33-38 Закону України «Про іпотеку». Наявність зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки обтяжень, інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем».
 
Прикінцевими та перехідними положеннями Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» визначено, що цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію через три місяці з дня набрання чинності цим Законом. Цей Закон застосовується до відносин, що виникли після введення його в дію, а також до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію, крім частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку», що застосовується виключно до договорів і угод, укладених після введення в дію цього Закону.
 
Таким чином, зазначені зміни були введені в дію з 04 лютого 2019 року.
 
Відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України             від 25 грудня 2015 року № 1127 (в редакції, чинній станом на час здійснення державної реєстрації речових прав), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення                     30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він       є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не                        є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.
 
У зв`язку з цим апеляційний суд дійшов правильного висновку про відмову                   в задоволенні позову, оскільки станом на час здійснення реєстрації права власності на предмет іпотеки за ПАТ «Укрсоцбанк» не було такої підстави для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем, як наявність зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки обтяжень, інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно.
 
У зв`язку з цим безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд застосував норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 755/5072/17 щодо пункту               6 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» стосовно неприпустимості здійснення реєстраційних дій, поки таке обтяження щодо майна не буде зняте, оскільки                      у зазначеній справі міститься висновок про застосування норм права, які діяли до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування». Тобто суд апеляційної інстанції обґрунтовано не взяв до уваги зазначений висновок. 
 
Не заслуговують на увагу й аргументи касаційної скарги про те, що апеляційний суд застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 306/1224/16-ц, оскільки у цій справі  апеляційний суд встановив, що АТ «Укрсоцбанк» надало державному реєстратору докази про направлення позичальнику та іпотекодавцям рекомендованими листами з повідомленням про вручення повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням від 07 вересня 2018 року № 148/18 і докази вручення цього повідомлення всім адресатам 12 вересня 2018 року, про що свідчать підписи про їх отримання. Вимога про усунення порушень позичальником та іпотекодавцями у відведений трицятиденний строк не виконана.
 
Також безпідставними є посилання в касаційній скарзі на те, що апеляційний суд не врахував висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 29 березня      2017 року у справі № 3-1591гс16 щодо тлумачення частини першої статті 11 Закону України «Про іпотеку» стосовно обмеженої відповідальності іпотекодавця перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання, який не є одночасно боржником в основному зобов`язанні, оскільки Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 травня 2018 року у справі № 902/492/17 (провадження № 12-52гс18) відступила від висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 29 березня 2017 року у справі № 3-1591гс16                    (№ 918/169/16), про те, що майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах договірної вартості предмета іпотеки.
 
Помилковими є і посилання в касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження на те, що апеляційний суд не врахував висновку Верховного Суду, зробленого у постанові від 23 січня 2018 року у справі № 310/9293/15-ц щодо виконання вимог статей 35, 37 Закону України «Про іпотеку» в частині перевірки розміру заборгованості при позасудовому захисті, враховуючи таке.
 
У справі № 310/9293/15-ц предметом розгляду була неправомірність дій нотаріуса при вчиненні ним виконавчого напису та дотримання ним Закону України «Про нотаріат» і Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року                 № 296/5, а в цій справі державний реєстратор керувався Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 в редакції, чинній станом на час здійснення державної реєстрації речових прав, який не передбачав перевірку реєстратором безспірності розрахунку заборгованості.
 
Водночас, спростовуючи доводи позивачів про те, що згідно з надісланим АТ «Укрсоцбанк» повідомленням від 07 вересня 2018 року сума боргу за кредитним договором становила 579 805,65 грн, тоді як згідно із судовими рішеннями, які набрали законної сили, сума боргу була 205 640,00 грн, а тому у державного реєстратора не було підстав для здійснення державної реєстрації, апеляційний суд виходив з того, що позивачі не заперечували факт неналежного виконання як позичальником, так і іпотекодавцями забезпеченого іпотекою зобов`язання за кредитним договором.
 
Відповідно до частини п`ятої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.
 
Таким чином, позивачі не позбавлені права у встановленому законом порядку ставити питання відшкодування різниці вартості предмета іпотеки та розміру забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.
 
Інші аргументи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду,      а зводяться до незгоди заявника з ухваленим у справі судовим рішенням та необхідності переоцінки доказів у справі. Водночас суд касаційної інстанції                  є судом права, а не факту і згідно з вимогами процесуального закону не здійснює переоцінку доказів у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Оскаржувана постанова апеляційного суду відповідає вимогам закону, і підстав для її скасування немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 20 травня 2020 року залишити без змін. 
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 

Судді:	А. Ю. Зайцев	
 	 	
 	В. С. Жданова	
 	 	
 	Є. В. Коротенко