ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/4518/20  Номер провадження 22-ц/814/212/21	Головуючий у 1-й інстанції Андрієць Д. Д.  Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2021 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду
цивільних справ:
головуючого Пікуля В.П.,
суддів Одринської Т.В., Карпушина Г.Л., 

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 16 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 про стягнення коштів.
Даний позов обґрунтовано тим, що позивачу та відповідачу на праві власності у рівних частках належить квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі до лютого 2019 року, а в позовній заяві про розірвання шлюбу відповідач зазначила, що шлюбні відносини між подружжям були припинені з березня 2017 року і з цього часу кожен із них вів окремий бюджет і самостійно оплачував свої витрати.
Відповідач з березня 2017 року не оплачувала комунальні послуги, які нараховувалися на неї, як на особу, яка зареєстрована і проживає у вищезазначеній квартирі, у зв`язку з чим позивач в період з березня 2017 року по лютий 2020 року за рахунок власних коштів оплачував всі комунальні послуги, у тому числі і за відповідача. За вказаний період ОСОБА_1 на оплату комунальних послуг було витрачено 58874,08 грн, у тому числі частина за ОСОБА_2 в сумі 29437,04 грн.
У зв`язку з вищевикладеним просив стягнути з відповідача відшкодування понесених витрат за оплату комунальних послуг та утримання будинку в сумі 29437,04 грн, втрати від інфляції - 2777,87 грн та 3% річних - 1382,14 грн, а загалом 33597,05 грн. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 16 жовтня 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2  на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 16104,89 грн.
В іншій частині вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2  на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 403,08 грн.
Рішення суду мотивовано тим, що як співвласник майна в період припинення фактичних шлюбних відносин ОСОБА_2 була зобов`язана нести витрати по утриманню спільного майна, однак з пред`явлених позивачем квитанцій про сплату комунальних послуг неможливо встановити хто є платником.
Вимоги, які зазначені в апеляційній скарзі
З рішенням суду в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення з ОСОБА_2 коштів за оплату комунальних послуг та послуг з утримання будинку за період з березня 2017 року по грудень 2018 року включно в загальній сумі 17492,16 грн не погодився  ОСОБА_1 та оскаржив його в апеляційному порядку. Просить рішення суду в цій частині скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити цю частину позовних вимог. 
Також просить стягнути на його користь з ОСОБА_2 понесені ним судові витрати.
Позиція учасників справи
Узагальнені доводи апеляційної скарги
На думку позивача, оскаржуване рішення суду першої інстанції прийняте із порушенням норм матеріального права.  ОСОБА_1 зазначає, що суд правильно використав норми закону, але в результаті дійшов до неправильних висновків.
Позивач вважає, що кожен член сім`ї має нести свою частку майнових витрат і тому висновок суду про те, що для стягнення коштів на утримання нерухомого майна, яке перебуває у спільній сумісній власності подружжя має значення не факт реєстрації та проживання, а факт припинення шлюбу є помилковим.
Узагальнені доводи, які зазначені у відзиві на апеляційну скаргу 
ОСОБА_2 заперечує проти задоволення апеляційної скарги. Відповідач зазначає, що квитанції про оплату житлово-комунальних послуг, які були подані до суду першої інстанції, не містять відомостей про платника, а в них міститься інформацію про особовий рахунок в житлово-експлуатаційній організації. До того ж, відповідач була позбавлена можливості проживання у спільній квартирі через неправомірні дії позивача. Також відповідачем зазначено, що фактичне припинення шлюбних відносин не є розлученням в розумінні законодавства, а тому при фактичному припиненні шлюбних відносин шлюб продовжує породжувати сімейні правовідносини.
Разом з тим, відповідач вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального права, що призвело до незаконного стягнення коштів на користь позивача. Вважає, що судом першої інстанції не було враховано того факту, що вона не проживала у спірний період у квартирі, а тому не могла бути споживачем житлово-комунальних послуг в той період. Посилаючись на постанову Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі №725/3790/16-ц зауважує, що житлово-комунальні послуги надаються не квартирі, як об`єкту права власності, а певному суб`єкту і споживаються саме відповідним суб`єктом, а не для управління, утримання та збереження квартири. 
Відповідач просила суд не обмежуватись доводами та вимогами апеляційної скарги та перевірити законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення у частині задоволених вимог позивача.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.
Щодо розгляду справи без виклику сторін
Згідно частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи, що ціна позову становить 33597,05 грн та беручи до уваги положення частини тринадцятої статті 7 та статті 369 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без виклику сторін в порядку письмового провадження. 
Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції 
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вбачається з апеляційної скарги  ОСОБА_1 оскаржує рішення суду першої інстанції лише в частині незадоволених вимог щодо стягнення з ОСОБА_2 коштів за оплату комунальних послуг та послуг з утримання будинку за період з березня 2017 року по грудень 2018 року включно в загальній сумі 17492,16 грн.
А тому у суду апеляційної інстанції відсутні підстави переглядати рішення суду в частині задоволених позовних вимог.
Встановлені обставини справи
З матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що з 25 березня 2011 року по 14 січня 2019 року  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 та копією рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 12 грудня 2018 року по справі № 524/7064/18.
25 лютого 2020 року було проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області по справі № 524/7065/18 від 14 лютого 2019 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визначення порядку користування.
Позиція апеляційного суду
З матеріалів справи вбачається і не заперечується сторонами, що квартира, яка була набута ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за час перебування у шлюбі, в оскаржуваний період позивачем належала подружжю на праві спільної сумісної власності. 
Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) (частина перша статті 355 ЦК України).
Статтею 368 ЦК України передбачено право спільної сумісної власності. Відповідно до частини першої, другої цієї статті спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
У Сімейному кодексі України Глава 8 регулює відносини щодо права спільної сумісної власності подружжя.
Так, стаття 60 СК України передбачає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Що ж стосується здійснення подружжям права спільної сумісної власності, то дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).
Положення статті 13 Конституції України зазначає, що власність зобов`язує. Вказана норма кореспондує зі статтею 322 ЦК України - власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
У зв`язку із наведеним, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що як співвласник майна в період припинення фактично шлюбних відносин ОСОБА_2 була зобов`язана нести витрати по утриманню спільного майна.
На підтвердження того факту, що сплачував житлово-комунальні послуги лише позивач, до суду першої інстанції були подані квитанцій про сплату комунальних послуг.
Разом з тим, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Так, відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина друга зазначеної статті).
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частина третя).
У зв`язку з вищевикладеним, суд апеляційної інстанції підтримує висновок суду першої інстанції про те, що з поданих позивачем квитанцій про сплату комунальних послуг неможливо встановити хто є платником, адже квитанції не містять відомостей про платника, а в них міститься інформація про особовий рахунок в житлово-експлуатаційній організації та відомості про особу, на ім`я якої відкрито даний рахунок.
Із урахуванням наведеного доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для задоволення позову у частині незадоволених вимог щодо стягнення з ОСОБА_2  коштів за оплату комунальних послуг та послуг з утримання будинку за період з березня 2017 року по грудень 2018 року включно в загальній сумі 17492,16 грн не знайшли свого підтвердження у суді апеляційної інстанції. 
Щодо інших доводів апеляційної скарги
Доводи наведені в апеляційній скарзі про те, що причиною розпаду сім`ї стали дії ОСОБА_2 не дають підстави для задоволення апеляційної скарги, оскільки дана обставина не має значення для вирішення спору щодо стягнення коштів за цим позовом. 
Посилання позивача про те, що суд неправильно застосував норми матеріального права, не ставить під сумнів правильність висновків суду першої інстанції, оскільки суд відмовляючи у задоволенні позову в оскаржуваній частині мотивувався тим, що позивач не надав суду переконливих доказів у цій частині. 
Щодо відзиву на апеляційну скаргу
Відповідно до частини першої статті 360 ЦПК України учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження. 
У частині другій вищевказаної статті зазначено, які саме відомості має містити відзив на апеляційну скаргу, зокрема пунктом 4 передбачено, що відзив на апеляційну скаргу має містити обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги.
Тобто у відзиві надаються заперечення щодо конкретних вимог, а саме тих, які зазначені в апеляційній скарзі, а не встановлюються нові вимоги щодо перегляду рішення судом апеляційної інстанції. 
Частиною першою статті 367 передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Разом з тим, відповідач не позбавлена можливості подати апеляційну скаргу на оскаржуване рішення, адже відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Як вбачається з частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишати судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, відповідач рішення суду не оскаржила, підстави для зміни чи скасування рішення суду в частині оскаржуваного рішення відсутні. 
Щодо судових витрат
За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл витрат.
Оскільки апеляційний суд не задовольняє вимоги відповідача, не змінює судове рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється при розгляді цієї апеляційної скарги.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 16 жовтня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 лютого 2021 року.

Головуючий                                 В.П. Пікуль 

Судді                         Т.В. Одринська

                                                                               Г.Л. Карпушин