УХВАЛА

17 лютого 2021 року 
м. Київ
Справа №  908/1238/18 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Берднік І. С. - головуючого, Міщенка І. С., Сухового В. Г.,

за участю секретаря судового засідання - Корнієнко О. В.,

за участю представників:

Офісу Генерального прокурора - Голуба Є. В.,
Чернігівської селищної ради Чернігівського району Запорізької області - 
не з`явився,
Фермерського господарства «Зибарєвих» - Гришка І. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Заступника керівника Запорізької обласної прокуратури
на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 08.12.2020
(у складі колегії суддів: Кощеєв І. М. (головуючий), Кузнецова І. Л., Чус О. В.) в частині стягнення судового збору 
у справі № 908/1238/18
за позовом Керівника Бердянської місцевої прокуратури Запорізької області в інтересах держави в особі Чернігівської селищної об`єднаної територіальної громади Чернігівського району Запорізької області
до Фермерського господарства «Зибарєвих»
про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року Керівник Бердянської місцевої прокуратури Запорізької області (далі - прокурор) звернувся до Господарського суду Запорізької області з позовом в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області (далі - Управління) до Фермерського господарства «Зибарєвих» (далі - відповідач, ФГ «Зибарєвих»), в якому просив витребувати із незаконного володіння ФГ «Зибарєвих» на користь Управління земельну ділянку сільськогосподарського призначення державної власності, площею 40,8 га, з кадастровим номером 2325586800:01:008:0027, що розташована на території Просторівської сільської ради Чернігівського району Запорізької області (далі - спірна земельна ділянка), та яка була надана в постійне користування ОСОБА_1 на підставі державного акта на право постійного користування землею від 30.12.2001 серії І-ЗП № 007936, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею під №22, який втратив чинність зі смертю ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ).

На обґрунтування позовних вимог прокурор зазначив, що ФГ «Зибарєвих» безпідставно користується спірною земельною ділянкою, починаючи  з дня смерті ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), якому ця земельна ділянка була надана у користування, оскільки спірна земельна ділянка не входить до складу майна фермерського господарства, а право користування цією земельною ділянкою, що виникло у ОСОБА_1 на підставі державного акта, не входить до складу спадщини і припиняється зі смертю особи, якій належало таке право.

Також прокурор у позовній заяві вказав про підстави звернення із вказаним позовом до суду, а саме: наявність порушення інтересів держави, адже безпідставне використання відповідачем спірної земельної ділянки державної власності позбавляє український народ володіти, розпоряджатися цієї земельною ділянкою та отримувати належний дохід від її використання; нездійснення Управлінням дій щодо припинення незаконного використання відповідачем спірної земельної ділянки, що призводить  до порушення майнових інтересів держави щодо користування земельною ділянкою державної власності.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 13.11.2019 клопотання Управління про заміну позивача у справі на правонаступника задоволено. Замінено позивача у справі - Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області на його правонаступника - Чернігівську селищну об`єднану територіальну громаду Чернігівського району Запорізької області (далі - позивач, Чернігівська селищна ОТГ).

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 10.01.2020 позовні вимоги задоволено. Витребувано із незаконного володіння ФГ «Зибарєвих» на користь держави в особі Чернігівської селищної ОТГ спірну земельну ділянку. Здійснено розподіл судових витрат.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції вказав, що право постійного користування земельною ділянкою нерозривно пов`язане з особою, котрій дано таке право згідно з державним актом на право користування земельною ділянкою, та не може бути передано або автоматично перейти до створених нею юридичних осіб, а також вказане право не входить до складу спадщини і припиняється зі смертю особи, якій належало таке право, тому ФГ «Зибарєвих» втратило право користування спірною земельною ділянкою зі смертю 14.12.2016 його засновника ОСОБА_1 , якому вказана земельна ділянка була надана у постійне користування.

Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 08.12.2020 рішення суду першої інстанції від 10.01.2020 скасовано. Прийнято нове рішення про відмову у задоволенні позову. Стягнуто з Бердянської місцевої прокуратури Запорізької області на користь ФГ «Зибарєвих» 29   533,93 грн судового збору за подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду.

Суд апеляційної інстанції, скасувавши рішення суду першої інстанції, врахував правові позиції Великої Палати Верховного Суду та виходив з того, що набута ОСОБА_1 спірна земельна ділянка для ведення фермерського господарства зберігається за створеним ним ФГ «Зибарєвих» до часу припинення діяльності цього фермерського господарства у встановленому порядку, оскільки ФГ «Зибарєвих» після смерті його засновника набуло як правомочності володіння і користування, так і юридичні обов`язки щодо використання спірної земельної ділянки.    

Також суд апеляційної інстанції стягнув з Бердянської місцевої прокуратури Запорізької області на користь відповідача судовий збір за подання апеляційної скарги з огляду на положення ст. 129 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги відповідача на рішення суду першої інстанції.

Не погоджуючись з постановою апеляційного господарського суду від 08.12.2020 в частині стягнення судового збору, у січні 2021 року Заступник керівника Запорізької обласної прокуратури подав до Касаційного господарського суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та наявність випадку, передбаченого п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, просив змінити постанову Центрального апеляційного господарського суду від 08.12.2020 в частині стягнення судового збору, виклавши її в редакції, згідної якої витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 29   533,96 грн покласти на позивача - Чернігівську селищну ОТГ.

Ухвалою Верховного Суду від 21.01.2021 відкрито касаційне провадження у справі №908/1238/18 з підстави, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України. Призначено розгляд касаційної скарги у відкритому судовому засіданні на 17.02.2021, встановлено строк для подання учасниками справи відзиву на касаційну скаргу до 10.02.2021.

Від Чернігівської селищної ради Чернігівського району Запорізької області (далі - Чернігівська селищна рада) на офіційну електронну адресу Верховного Суду надійшли:

11.02.2021 - відзив на касаційну скаргу (надісланий на електронну адресу Суду 10.02.2021), в якому позивач заперечив доводи касаційної скарги, просив залишити її без задоволення, а постанову апеляційного суду від 08.12.2020 в оскаржуваній частині - без змін;

15.02.2021 - клопотання про долучення до матеріалів справи копій квитанцій про направлення відзиву на касаційну скаргу прокурору та відповідачу та роздруківок з електронної пошти Чернігівської селищної ради на підтвердження направлення відзиву прокурору та відповідачу.

Дослідивши вказані відзив на касаційну скаргу та обговоривши клопотання про долучення документів до матеріалів справи, Касаційний господарський суд дійшов висновків про залишення їх без розгляду через те, що вони подані з порушенням порядку подання документів до суду, а саме відзив на касаційну скаргу та клопотання не скріплені електронним цифровим підписом, що підтверджується довідками начальника відділу опрацювання документів управління забезпечення автоматизованого документообігу суду від 11.02.2021 № 13 та від 15.02.2021 № 15 відповідно, при цьому залишивши їх та додані до них документи в матеріалах справи № 908/1238/18, як такі, що надійшли поштою.

12.02.2021 від ФГ «Зибарєвих» на офіційну електронну адресу Верховного Суду надійшла заява від 11.02.2021 про проведення судового засідання, призначеного на 17.02.2021, у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Заяву ФГ «Зибарєвих» про проведення судового засідання, призначеного на 17.02.2021, у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду задоволено ухвалою від 15.02.2021. Визначено системою відеоконференцзв`язку, що буде використана для проведення судового засідання в режимі відеоконференції, програмне забезпечення «EasyCon». 

16.02.2021 від Чернігівської селищної ради на поштову адресу Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, який раніше був надісланий позивачем на офіційну електронну адресу Верховного Суду.

Колегія суддів Касаційного господарського суду дійшла висновку про залишення відзиву Чернігівської селищної ради без розгляду відповідно до ст. 118 ГПК України, оскільки відзив був направлений на адресу Суду засобами поштового зв`язку 11.02.2021, що підтверджується штампом Укрпошти на конверті, тобто після спливу строку, встановленого ухвалою Верховного Суду від 21.01.2021 про відкриття касаційного провадження.

17.02.2021 до початку судового засідання від ФГ «Зибарєвих» на офіційну електронну адресу Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому відповідач заявив клопотання про поновлення строку на подання відзиву на касаційну скаргу, яке обґрунтоване тим, що відповідач ухвалу Верховного Суду від 21.01.2021 про відкриття касаційного провадження не отримував, а тому не був обізнаний зі строком, встановленим судом для подання відзиву на касаційну скаргу, а також зазначив, що у зв`язку з переглядом справи в касаційному порядку поніс витрати на професійну правничу допомогу в сумі 12   000,00 грн, але докази на підтвердження цих витрат будуть надані у строки, передбачені ч. 8 ст. 129 ГПК України, що обумовлено скороченими термінами підготовки документів з урахуванням дати отримання інформації про відкриття касаційного провадження у справі.

Відповідно до ст. 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку (ч. 1). Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 2).

За змістом ч. 1 ст. 119 ГПК України поновленим може бути процесуальний строк, встановлений законом. 

Разом з тим у ч. 4 ст. 294 ГПК України визначено, що в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначається строк для подання учасниками справи відзиву на касаційну скаргу. І учасники справи мають право подати до суду касаційної інстанції відзив на касаційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом касаційної інстанції в ухвалі про відкриття касаційного провадження (ч. 1 ст. 295 ГПК України).

Таким чином, строк на подання відзиву на касаційну скаргу встановлюється не законом, а судом, а тому може бути продовженим, а не поновленим, відповідно до ч. 2 ст. 119 ГПК України, яка передбачає, що встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. 

Крім того, суд касаційної інстанції зазначає, що аргументи відповідача, наведені в обґрунтування поважності причин пропуску строку на подання відзиву на касаційну скаргу спростовуються, зокрема, змістом його заяви від 11.02.2021 про проведення судового засідання, призначеного на 17.02.2021, у режимі відеоконференції, де сам відповідач вказує дату (17.02.2021) та час (10 год 20 хв) судового засідання, тобто відомості, які були зазначені в ухвалі Суду про відкриття касаційного провадження від 21.01.2021, оприлюдненої в Єдиному державному реєстрі судових рішень 22.01.2021, і зі змістом якої (в тому числі щодо строку на подання відзиву на касаційну скаргу) відповідач не був позбавлений можливості ознайомитись за даними реєстру у разі належної реалізації ним своїх процесуальних прав і обов`язків, до складу яких Європейський суд з прав людини відносить, зокрема, «обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись з подіями процесу» (рішення «Богонос проти Росії» від 05.02.2004).

Ураховуючи наведене та те, що зазначене клопотання подане відповідачем поза межами встановленого ухвалою Верховного Суду від 21.01.2021 строку разом з відзивом, колегія суддів не вбачає підстав для його задоволення. За таких обставин, відзив відповідача на касаційну скаргу, відповідно до ч. 2 ст. 118 ГПК України, залишається без розгляду як такий, що поданий після закінчення встановленого судом процесуального строку.

У судове засідання 17.02.2021 позивач свого представника не направив, хоча був повідомлений про дату, час і місце судового засідання належним чином, до початку судового засідання із заявою до суду про відкладення розгляду справи з зазначенням будь-яких поважних причин неможливості явки його представника у судове засідання або з клопотанням про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції відповідно до ч. 4 ст. 197 ГПК України не звертався.

Ураховуючи наведене, висновки Європейського суду з прав людини у справі «В`ячеслав Корчагін проти Росії» та те, що явка учасників справи в суд касаційної інстанції не визнавалася обов`язковою, а участь у засіданні суду є правом, а не їх обов`язком, Верховний Суд у складі колегії суддів дійшов висновку про можливість розгляду касаційної скарги по суті за відсутності представника позивача.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення прокурора та представника відповідача, дослідивши наведені в касаційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд дійшов таких висновків.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 надано у постійне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення державної власності, площею 41,80 га, для організації створення і розширення фермерського господарства, що розташована на території Просторівської сільської ради народних депутатів Чернігівського району Запорізької області, про що Чернігівською районною державною адміністрацією Запорізької області видано державний акт на право постійного користування землею  від 30.12.2001 серії І-ЗП № 007936.

19.04.2002 ОСОБА_1 створено та зареєстровано Селянське (фермерське) господарство «Зибарєвих».

Відповідно до інформації відділу в Чернігівському районі Головного управління Держгеокадастру в Запорізькій області від 20.06.2018 № 0-8-0.35-833/114-18, вищевказану земельну ділянку зареєстровано 13.12.2013 в Державному земельному кадастрі на підставі технічної документації із землеустрою щодо проведення інвентаризації земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності на території Просторівської сільської ради Чернігівського району Запорізької області, розробленої відповідно до наказу ГУ Держземагенства у Запорізькій області від 04.09.2013 № 115-03.

У зв`язку із проведеною інвентаризацією вищевказаній земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 2325586800:01:008:0027, а також уточнено площу, яка становить 40,8 га.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 помер, про що свідчить актовий запис про смерть від 16.12.2016 № 17.

Проте, як вбачається зі звітів та податкових декларацій, поданих фермерським господарством до уповноважених державних органів, а також з інформації органу місцевого самоврядування, ФГ «Зибраєвих» продовжує утримувати та використовувати  спірну земельну ділянку для вирощування сільськогосподарських культур і після смерті його засновника ОСОБА_1 .

Посилаючись на те, що ФГ «Зибарєвих» безпідставно користується спірною земельною ділянкою з дня смерті ОСОБА_1 , прокурор звернувся до господарського суду з позовом в інтересах Управління, яке ухвалою суду першої інстанції від 13.11.2019 було замінено на його правонаступника - Чернігівську селищну ОТГ, про витребування від ФГ «Зибарєвих» спірної земельної ділянки.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції від 10.01.2020 про задоволення позову прокурора та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції 08.12.2020 постановив стягнути з Бердянської місцевої прокуратури Запорізької області на користь відповідача судовий збір за подання апеляційної скарги.

Постанову суду апеляційної інстанції від 08.12.2020 в частині стягнення судового збору Заступник керівника Запорізької обласної прокуратури оскаржив з підстави, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Зі змісту п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України слідує, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування саме судом апеляційної інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Таким чином, предметом касаційного розгляду є законність та обґрунтованість оскаржуваної Заступником керівника Запорізької обласної прокуратури постанови апеляційного суду в частині стягнення судового збору в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставами для відкриття касаційного провадження.

Частиною 2 ст. 6 та ч. 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України та зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п. 8 ч. 2 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках -    на касаційне оскарження судового рішення.

Питання права касаційного оскарження урегульовано ст. 287 ГПК України, ч. 2 якої встановлено підстави касаційного оскарження судових рішень виключно у випадках, визначених цією процесуальною нормою.

Такі процесуальні обмеження щодо касаційного оскарження судових рішень не суперечать положенням    Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України застосовується судами України як частина національного законодавства, і відповідають практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судами як джерело права.    

Відповідно до практики ЄСПЛ право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України»).

Умови прийнятності касаційної скарги за змістом норм законодавства можуть бути більш суворими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23.10.1996; «Brualla Gomes de la Torre v. Spain» від 19.12.1997).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Гарсія Манібардо проти Іспанії» від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі «Monnel and Morris v. the United Kingdom», рішення від 29.10.1996 у справі «Helmers v. Sweden»).

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду». При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №    910/4647/18).

У поданій касаційній скарзі Заступник керівника Запорізької обласної прокуратури, обґрунтовуючи наявність підстави оскарження постанови суду апеляційної інстанції в частині стягнення судового збору, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, вказав на те, що, стягуючи на користь відповідача суму судового збору за подання апеляційної скарги з прокуратури, а не з позивача - Чернігівської селищної ОТГ, суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові застосував положення ст. 129 ГПК України без урахування висновку щодо застосування цієї норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.01.2019 у справі № 908/799/17 та від 23.11.2020 у справі № 908/1578/19.

Перевіривши у межах доводів та вимог касаційної скарги наявність підстави касаційного оскарження постанови апеляційного суду в частині стягнення судового збору, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, про що зазначено у поданій касаційній скарзі, Верховний Суд дійшов таких висновків.

Однією з підстав касаційного оскарження судових рішень відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку. 

Зі змісту п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України вбачається, що оскарження судових рішень  може мати місце за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, у якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.

У справах № 908/799/17 та № 908/1578/19, на які посилається прокурор в поданій касаційній скарзі, прокурори пред`явили позови в інтересах держави в особі органів, що уповноважені державною здійснювати відповідні функції в спірних правовідносинах, Верховний Суд (постанови від 15.01.2019 та від 23.11.2020 відповідно) зробив висновок про наявність підстав для покладення відповідно до ст. 129 ГПК України судових витрат (судового збору), понесених іншою стороною у справі, саме на позивачів (органи, що уповноважені державою здійснювати відповідні функції) з урахуванням того, що судовими рішеннями у задоволенні позовів відмовлено.

Натомість у справі № 908/1238/18, яка розглядається, апеляційний суд, відмовивши в задоволенні позовних вимог прокурора, заявлених в інтересах держави в особі Управління, та застосувавши положення ст. 129 ГПК України, судові витрати зі сплати судового збору за подання відповідачем апеляційної скарги поклав на Бердянську місцеву прокуратуру Запорізької області, а не на Управління за обставин, що Управління як орган, уповноважений державою здійснювати функції в спірних правовідносинах, під час розгляду справи було замінено на Чернігівську селищну ОТГ, яка не створювала передумов для виникнення спору та відносної якої прокурором не обґрунтовувались підстави для представництва, а в матеріалах справи відсутні дані щодо наявності у Чернігівської селищної ОТГ статусу юридичної особи.

З огляду на викладене, правовідносини у зазначених вище справах №908/799/17 та № 908/1578/19, на які посилається Заступник керівника Запорізької обласної прокуратури у касаційній скарзі, обґрунтовуючи наявність підстави касаційного оскарження постанови апеляційного суду в частині стягнення судового збору, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, та у справі № 908/12381/18, яка розглядається, не є подібними, оскільки різняться за фактичними обставинами, встановленими судами попередніх інстанцій у кожній справі, які формують зміст правовідносин та зумовили прийняття відповідно рішення. 

Пунктом 5 ч. 1 ст. 296 ГПК України передбачено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції на підставі п. 5 ч. 1 ст.296 цього Кодексу дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження у справі № 908/1238/18 за касаційною скаргою Заступника керівника Запорізької обласної прокуратури на постанову апеляційного господарського суду від 08.12.2020 в частині стягнення судового збору.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:
Закрити касаційне провадження у справі № 908/1238/18 за касаційною скаргою Заступника керівника Запорізької обласної прокуратури на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 08.12.2020 в частині стягнення судового збору. 
Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий  суддя          І. С. Берднік

Судді:          І. С. Міщенко 

          В. Г. Суховий