Постанова                                          
Іменем України
 
17 лютого 2021 року
м. Київ
 
справа № 0417/11962/2012
провадження № 61-10901св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач), 
Яремка В. В.,
 
учасники справи:
позивач -Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 03 січня 2019 року у складі судді Жуковської О. Ю. та постанову Рівненського апеляційного суду 
від 18 квітня 2019 року у складі колегії суддів: Шимківа С. С., Боймиструка С. В., Ковальчук Н. М., 
 
ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог
 
У серпні 2012 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), після перейменування Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «Акцент-Банк») про стягнення заборгованості.
 
На обгрунтування позовних вимог зазначало, що 28 квітня 2007 року між банком та  ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 0704/92, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 29 000,00 дол. США зі сплатою 15,00 процентів річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном його повернення 25 квітня 2012 року.
 
На забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, 20 жовтня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент-Банк» укладений договір поруки, за умовами якого поручитель зобов`язався відповідати солідарно з позичальником перед кредитором за своєчасне та повне виконання зобов'язань за кредитним договором у межах суми 
10 000,00 грн.
 
У зв'язку з неналежним виконанням позичальником зобов'язань за кредитним договором, станом на 28 серпня 2012 року утворилася заборгованість у розмірі 56 297,85 дол. США, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 21 370,24 дол. США, заборгованість за процентами за користування кредитом- 20 138,00 дол. США, пеня - 12 078,96 дол. США, 31,29 дол. США - штраф (фіксована частина), 2 679,36 дол. США - штраф (процентна складова).
 
Посилаючись на наведене, позивач просив стягнути:
- з  ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 56 297,85 дол. США, що за курсом НБУ станом на 28 серпня 2012 року еквівалентно 439 819,81 грн;
- з ПАТ «Акцент-Банк», як солідарного боржника, 10 000,00 грн.
 
Короткий зміст судових рішень судів попередніх інстанцій
 
Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська 
від 27 вересня 2012 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. 
 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 56 297,85 дол. США, що за курсом НБУ станом на 28 серпня 2012 року еквівалентно 439 819,81 грн.
 
Стягнуто з ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_1 солідарно на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 
10 000,00 грн.
 
Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 
2018 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду задоволено. Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 вересня 2012 року скасовано та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. 
 
Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 2018 року провадження у справі у частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості закритою. Справу передано до Дубенського міськрайонного суду Рівненської області за встановленою підсудністю. 
 
Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 03 січня 2019 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано недоведеністю наявності заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором у розмірі 56 297,85 дол. США. Зокрема позивач не повідомив, що рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 03 червня 2010 року у справі 
№ 2-98/2010, у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, банк звернув стягнення на заставне майно - напівпричіп KRONE (модель: SDP27, рік випуску: 2000, № кузова/шасі:       НОМЕР_1 , реєстраційний номер: НОМЕР_2 ), що належить ОСОБА_2 , відомості про реалізацію якого відсутні. Зважаючи на існування судового рішення, яким звернуто стягнення на заставне майно у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, суд дійшов висновку, що стягнення з відповідача зазначеної у позові заборгованості призведе до подвійної відповідальності боржника за одне й те ж порушення умов кредитного договору, що суперечить положенням статті 61 Конституції України, а тому позовні вимоги банку не підлягають задоволенню.
 
Постановою Рівненського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення, рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 03 січня 2019 року залишено без змін. 
 
Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та застосував норми матеріального права, рішення суду є законним та обгрунтованим, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги. Звернувшись з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на заставне майно, який задоволено рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 03 червня 2010 року, АТ КБ «ПриватБанк» змінило умови основного зобов`язання щодо строку дії кредитного договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Ураховуючи, що позивач не має права на повторне стягнення заборгованості за тілом кредиту, яка вже була стягнута рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 03 червня 2010 року, а також процентів та неустойки після закінчення строку дії кредитного договору, а вимог про застосування наслідків прострочення виконання зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України банк не заявив, суд першої інстанцій дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк». 
 
Узагальнені доводи касаційної скарги та позицій інших учасників справи
 
У червні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга 
АТ КБ «ПриватБанк», у якій заявник просив скасувати рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 03 січня 2019 року і постанову Рівненського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року, та направити справу на новий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга обгрунтована посиланням на те, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк», суди попередніх інстанцій не урахували, що на обгрунтування наявності у відповідачки заборгованості за кредитним договором, банк долучив до позовної заяви розрахунок заборгованості, з якого вбачається, що ОСОБА_1 певний час виконувала зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за його користування, однак не у повному обсязі, що стало підставою пред`явлення зазначеного позову. 
 
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов помилкового висновку, що з ухваленням рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 03 червня 2010 року у справі № 2-98/2010 року, яким вирішено питання про звернення стягнення на заставне майно, АТ КБ «ПриватБанк» набув права виключно на отримання грошових коштів, нарахованих за прострочення виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, оскільки не урахував, що за відсутності належного виконання позичальником основного зобов`язання, право вимоги банку про повернення кредиту, сплати процентів та інших передбачених договором платежів залишилося не виконаним та підлягає судовому захисту. Звернення стягнення на предмет застави не призводить до заміни основного зобов'язання на забезпечувальне.
 
Наявність невиконаного судового рішення про звернення стягнення на предмет застави не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором. Зазначений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 921/107/15-г/16 (провадження № 12-117гс18) від 18 вересня 2018 року, постанові Верховного Суду від 16 січня 
2019 року № 360/413/16-ц. Натомість, апеляційний суд не урахував, що оскільки рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідачкою не виконано, то позивач має право на стягнення заборгованості за кредитним договором, нарахованої станом на 11 травня 2010 року, тобто на час звернення з вимогою про дострокове виконання кредитного договору (звернення стягнення на предмет застави), що відображено у рішенні Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 03 червня 2010 року у справі № 2-98/2010 року.
 
У липні 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу 
від  ОСОБА_1 , у якому вона просила залишити касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» без задоволення, посилаючись на те, що суди першої та апеляційної інстанцій повно встановили фактичні обставини справи та правильно застосували норми матеріального права, твердження позивача про наявність у неї заборгованості за кредитним договором, тим більше у розмірі вказаному у позовній заяві, належними та допустимими доказами не підтверджені. 
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 07 червня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано справу з місцевого суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 09 лютого 2021 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
 
Судами попередніх інстанцій установлено, що між 28 квітня 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційного банку «ПриватБанк» та  ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 0704/92, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 29 000,00 дол. США зі сплатою 15,00 процентів річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 25 квітня 2012 року.
 
Пунктом 2.3. кредитного договору сторони передбачили, що банк має право вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати відсотків за його користування, виконання інших зобов'язань за договором у повному обсязі, шляхом надання повідомлення.
 
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 28 квітня 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційного банку «ПриватБанк» та  ОСОБА_2 укладений договір застави автотранспорту 
№ 0704/92/ТЗ, за умовами якого ОСОБА_2 передав у заставу банку належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме: напівпричіп KRONE (модель: SDP27, рік випуску: 2000, № кузова/шасі:       НОМЕР_1 , реєстраційний номер: НОМЕР_2 ).
 
07 листопада 2008 року банк направив  ОСОБА_1 досудову вимогу про необхідність погашення заборгованості за кредитними договорам: 
від 29 січня 2007 року № 0701/62 на суму 100 000,00 дол. США, на строк до 
11 січня 2012 року; від 28 квітня 2007 року № 0704/92 на суму 29 000,00 дол. США, на строк до 25 квітня 2012 року; від 12 лютого 2008 року № 0802/46 на суму 60 000,00 євро, на строк до 11 лютого 2013 року, що станом 
на 07 листопада 2008 року становить 25 114,40 дол. США та 56 389,29 євро, 
у 7-денний строк з моменту отримання позичальником зазначеного попередження. 
 
Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 03 червня 2010 року у справі № 2-98/2010 позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 , 
ОСОБА_2 про звернення стягнення на заставне майно задоволено. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 28 квітня 2007 року 
№ 0704/92 станом на 11 травня 2010 року у розмірі 31 872,91 дол. США звернуто стягнення на напівпричіп KRONE (модель: SDP27, рік випуску: 2000, 
№ кузова/шасі:       НОМЕР_1 , реєстраційний номер: НОМЕР_2 ), що належить на праві власності ОСОБА_2 .
 
Питання виконання рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 03 червня 2010 року у справі № 2-98/2010 суди не з`ясовували. 
 
З наданого ПАТ КБ «ПриватБанк» розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 28 серпня 2012 року, розмір заборгованості за кредитним договором становить 56 297,85 дол. США, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 21 370,24 дол. США, заборгованість за процентами за користування кредитом- 20 138,00 дол. США, пеня - 12 078,96 дол. США, штраф (фіксована частина) - 31,29 дол. США, штраф (процентна складова) - 2 679,36 дол. США.
 
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування 
 
Вивчивши матеріали справи, доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» підлягає задоволенню частково з таких підстав.
 
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
 
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором, суди попередніх інстанцій виходили з недоведеності наявності у  ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором станом на 28 серпня 2012 року, з огляду на наявність рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 03 червня 2010 року у справі № 2-98/2010, яким у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, звернуто стягнення на предмет застави, належний ОСОБА_2 .
 
Зазначеного висновку суди дійшли унаслідок неправильно застосування до спірних правовідносин норм матеріального права. 
 
Стаття 598 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
 
Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
 
Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.
 
Звернення стягнення на предмет застави повинно задовольнити вимоги кредитора за основним зобов`язанням і тільки у такому випадку ця обставина може бути підставою для припинення зобов`язання, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України.
 
Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту.
 
Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному.
 
Наявність невиконаного судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором, оскільки застосування кредитором іншого законного засобу для захисту свого порушеного та не поновленого боржником належним чином права не є подвійним стягненням заборгованості.
 
Зазначений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 921/107/15-г/16 (провадження № 12-117гс18).
 
Аналогічний висновок викладено й у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі від 04 липня 2018 року № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), в якій зазначено, що здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. У разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.
 
Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій встановили, що у зв`язку з наявністю у позичальника заборгованості за кредитним договором, що станом на 
11 травня 2010 року становила 31 872,91 дол. США, ПАТ КБ «ПриватБанк» у 
2010 році звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на заставне майно - напівпричіп KRONE (модель: SDP27, рік випуску: 2000, № кузова/шасі:       НОМЕР_1 , реєстраційний номер: НОМЕР_2 ), належний ОСОБА_2 , який задоволено рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 03 червня 2010 року. 
 
Зазначене судове рішення ОСОБА_1 , яка брала участі у справі, не оскаржувалося, набрало законної сили, а тому встановлені у ньому обставини щодо наявності у позичальника станом на 11 травня 2010 року заборгованості за кредитним договором у розмірі 31 872,91 дол. США, мають преюдиційне значення при вирішенні даної справи та доказуванню не підлягають. 
 
Перевіряючи обгрунтованість розміру заборгованості, заявленого банком до стягнення з позичальника, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, не перевірив чи було фактично виконано рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 03 червня 2010 року у справі 
№ 2-98/2010, та чи були повністю задоволені вимоги кредитора за рахунок реалізованого предмета застави.
 
Узагальнюючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції не усунув неповноту з`ясування судом першої інстанції обставин справи, що мають істотне значення для її вирішення, не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» про відсутність у матеріалах справи доказів погашення заборгованості за кредитним договором у повному обсязі, унаслідок чого дійшов передчасного висновку про недоведеність наявності у ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, а тому оскаржуване судове рішення апеляційної інстанції не можна вважати таким, що відповідає завданням цивільного судочинства. 
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Згідно з підпунктом першим частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
 
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду ураховує тривалість розгляду зазначеної справи у суді, разом з тим, оскільки до повноважень Верховного Суду, визначених статтею 400 ЦПК України, не належить установлення фактичних обставин справи, надання оцінки та переоцінки доказів, зазначене унеможливлює ухвалення ним нового судового рішення.
 
Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, що відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
З огляду на висновок касаційного суду щодо результатів вирішення касаційної скарги, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, підлягають розподілу за результатами розгляду спору по суті.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.
 
Постанову Рівненського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                            О. В. Ступак
Судді:                                                                                     І. Ю. Гулейков 
                                                                                              С. О. Погрібний
Г. І. Усик
В. В. Яремко