Постанова 
іменем України 
26 січня 2021 року
м. Київ
справа №  679/1550/19
провадження № 51-4860км20
 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі: 
головуючого                                               ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 , 
прокурора                                                    ОСОБА_5 ,
представника потерпілого 
ОСОБА_6                                         адвоката ОСОБА_7 ,
та в режимі відеоконференції:
засудженої                                                  ОСОБА_8 ,
захисника                                                   ОСОБА_9 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженої ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_9 на вирок Хмельницького апеляційного суду від 17 вересня 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №  12019240080000219, за обвинуваченням
ОСОБА_8 ,   ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки та жительки    АДРЕСА_1 , раніше не судимої,
у вчиненні злочину, передбаченого ст. 117 Кримінального кодексу України (далі  – КК).
 
Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Нетішинського районного суду Хмельницької області від 6 лютого 2020 року ОСОБА_8 засуджено за ст. 117 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки.
На підставі ст. 75 КК звільнено ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю три роки і покладенням на неї обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Хмельницький апеляційний суд скасував вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_8 в частині призначення покарання та 17 вересня 2020 року ухвалив свій вирок, яким призначив ОСОБА_8 покарання за ст. 117 КК у виді позбавлення волі на строк один рік шість місяців.
В решті вирок суду першої інстанції залишено без змін.
Згідно з вироком ОСОБА_8 визнано винуватою у тому, що вона за обставин, встановлених судом та наведених у вироку, перебуваючи на дев`ятому місяці вагітності, 6 серпня 2019 року, близько 11.00 години у ванній кімнаті гуртожитку за місцем свого проживання, за адресою: АДРЕСА_2 , кімната 721–722, відчувши за станом здоров`я настання фізіологічного процесу пологів (відійшли води), самостійно, без кваліфікованої медичної допомоги, народила живу, доношену та життєздатну дитину жіночої статі вагою 3200 грамів і довжиною 53 сантиметри, із відсутніми ознаками недоношеності та без вад розвитку. 
Одразу після пологів, ОСОБА_8 , усвідомлюючи свої дії та керуючи ними, не перебуваючи у стані фізіологічного афекту, фрустрації та психічного стресу внаслідок пологів, розуміючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки, розуміючи той факт, що дитина народилась живою, з метою заподіяння смерті своїй новонародженій дитині нанесла їй тяжкі тілесні ушкодження, від яких вона померла. В подальшому сховала тіло мертвої новонародженої дитини позаду власного дивана за місцем свого проживання, а 7  серпня 2019 року ОСОБА_8 була госпіталізована до акушерсько-гінекологічного відділення КНП НМР « ІНФОРМАЦІЯ_2 ».
 
Вимоги касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційних скаргах засуджена ОСОБА_8 та захисник ОСОБА_9 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої просять змінити вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_8 і на підставі ст. ст. 75, 76 КК звільнити останню від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю три роки та покладенням на неї відповідних обов`язків.
На думку захисника, призначене ОСОБА_8 апеляційним судом покарання є таким, що не відповідає даним про її особу, а саме вказує на те, що обвинувачена раніше не судима, має на утриманні двох малолітніх дітей, характеризується позитивно, має постійне місце роботи, вину у скоєному визнала повністю та розкаялась. Також посилається на висновок органу пробації про можливість виправлення ОСОБА_8 без позбавлення волі.
Крім того, засуджена ОСОБА_8 у своїй касаційній скарзі зазначає про те, що суд апеляційної інстанції в її анкетних даних, незважаючи на надані суду докази, зазначив, що вона не працююча та за місцем свого проживання характеризується посередньо, що істотно зменшило її соціальну значимість при обранні їй виду покарання.
На думку засудженої, апеляційний суд не врахував ту обставину, що вона добровільно вказала на місце зберігання тіла новонародженої доньки, що могло вважатись судом як активне сприяння розкриття злочину, з огляду на те, що судом першої інстанції було встановлено таку пом`якшуючу обставину.
Серед іншого, засуджена звертає увагу на те, що апеляційним судом при постановленні вироку не враховано, що потерпілою від цього злочину є народжена нею дитина, а не її на той час чоловік – ОСОБА_6 , який не може бути потерпілим та не мав права на апеляційне оскарження.
Представник потерпілого ОСОБА_6 – адвокат ОСОБА_7 подав заперечення на касаційні скарги засудженої ОСОБА_8 та її захисника – адвоката ОСОБА_9 , які просить залишити без задоволення, а вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_8 – без зміни.
 
Позиції інших учасників судового провадження
Представник потерпілого ОСОБА_6 – адвокат ОСОБА_7 вважав касаційні скарги необґрунтованими і просив залишити їх без задоволення, а судове рішення  – без зміни.
Прокурор ОСОБА_5 вважав касаційні скарги необґрунтованими та просив залишити їх без задоволення.
 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора ОСОБА_5 , представника потерпілого ОСОБА_6 – адвоката ОСОБА_7 , засудженої ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_10 , які підтримали касаційні скарги та просили їх задовольнити, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційні скарги засудженої та її захисника задоволенню не підлягають на таких підставах.
Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин (ч. 1 ст. 433 КПК).
При цьому згідно з ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412–414 цього Кодексу.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 117 КК, та кваліфікація її дій у касаційних скаргах засудженою та її захисником не оспорюються і не заперечуються. 
Доводи засудженої та захисника про невідповідність призначеного апеляційним судом покарання ОСОБА_8 тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої внаслідок суворості є безпідставними.
Вказані доводи за своїм змістом стосуються питання призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Статтями 50 і 65 КК передбачено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. 
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Отже, визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності – призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст.  75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадках, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Здійснюючи апеляційний розгляд за апеляційними скаргами прокурора та потерпілого, які просили вирок суду першої інстанції скасувати в зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 75 КК, невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої внаслідок м`якості й ухвалити новий вирок, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність застосування судом першої інстанції до ОСОБА_8 положень ст. 75 КК.
З огляду на викладене, апеляційний суд, дотримуючись вимог ст. 420 КПК, скасував вирок суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_8 покарання та звільнення від його відбування з випробуванням і призначив їй покарання в межах санкції ст. 117 КК у виді позбавлення волі без застосування положень ст. ст. 75,76 КК.
Призначаючи ОСОБА_8 покарання, апеляційний суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до злочинів середньої тяжкості, характер вчиненого (факт приховування обвинуваченою своєї вагітності протягом всього терміну, що свідчить про свідомий та цілеспрямований вчинок), ступінь тяжкості наслідків, що настали, особу обвинуваченої, яка на обліку в психіатричному та наркологічному диспансері не знаходиться, раніше не судима, за місцем проживання характеризується посередньо, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, дані досудової доповіді органу пробації, що виправлення обвинуваченої можливе без позбавлення волі чи обмеження волі на певний строк, проте може становити високу небезпеку для суспільства, у тому числі для окремих осіб, і її виправлення можливе лише за умови здійснення нагляду і застосування соціально-виховних заходів, та обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченої ОСОБА_8 , а саме визнання вини та щире каяття, і відсутність обставин, які обтяжують її покарання.
При цьому апеляційний суд наголосив, що призначаючи обвинуваченій покарання, суд першої інстанції в достатній мірі не врахував, що остання за місцем проживання характеризується посередньо, факт приховування нею своєї вагітності протягом всього терміну, що свідчить про свідомий та цілеспрямований вчинок, та перебування під час пологів у гуртожитку двох малолітніх дітей, які фактично залишились без нагляду, а також поза увагою залишено і позицію потерпілого, який наполягав на призначенні ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі.
Враховуючи викладене, колегія суддів касаційного суду вважає, що призначене ОСОБА_8 апеляційним судом покарання ґрунтується на положеннях статей 50 і 65 КК, відповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації, є необхідним для її виправлення та попередження нових злочинів, а тому стверджувати, що це покарання за своїм видом та розміром є явно несправедливим через суворість, підстав немає.
Крім того, безпідставними є і доводи засудженої про те, що потерпілою від злочину є народжена нею дитина, а не її на той час чоловік –  ОСОБА_6 , який не мав права на апеляційне оскарження.
Відповідно до ч. 6 ст. 55 КПК, якщо внаслідок кримінального правопорушення настала смерть особи або особа перебуває у стані, який унеможливлює подання нею відповідної заяви, положення частин першої – третьої цієї статті поширюються на близьких родичів чи членів сім`ї такої особи. Потерпілим визнається одна особа з числа близьких родичів чи членів сім`ї, яка подала заяву про залучення її до провадження як потерпілого, а за відповідним клопотанням – потерпілими може бути визнано кілька осіб. 
З урахуванням смерті новонародженої дитини, ОСОБА_6 відповідно до ч.  6 ст. 55 КПК було обґрунтовано залучено як потерпілого у кримінальному провадженні.
А тому з доводами засудженої про те, що ОСОБА_6 не мав права на апеляційне оскарження вироку суду першої інстанції, колегія суддів не може погодитися.
Апеляційний суд дав належну оцінку викладеним у поданих апеляційних скаргах прокурора і потерпілого доводам та обґрунтовано дійшов висновку про можливість задоволення лише їх апеляційних вимог в частині необґрунтованості звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням.
Вирок апеляційного суду належним чином мотивовано та відповідає вимогам статей 370 і 420 КПК.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування судового рішення, не встановлено.
А тому касаційні скарги засудженої ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_9 необхідно залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
 
у х в а л и в:
Вирок Хмельницького апеляційного суду від 17 вересня 2020 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженої ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_9 – без задоволення. 
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
С у д д і:

 
 
ОСОБА_1                                           ОСОБА_2                                                ОСОБА_3