Справа № 944/3551/20                                Головуючий у 1 інстанції: Поворозник Д.Б. 
Провадження № 22-ц/811/3514/20                 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О. 
Категорія:69

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

15 березня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П. 
секретаря: Івасюти М.В.
з участю: представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , 
ОСОБА_3 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 02 листопада 2020 року,-

ВСТАНОВИВ:

у серпні 2020 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 13 грудня 1995 року між нею та відповідачем зареєстровано шлюб, про що в книзі реєстрації актів цивільного стану зроблено відповідний актовий запис за № 560. У шлюбі у них народилося двоє дітей: син ОСОБА_4 , 1995 року народження, та донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Стверджує, що протягом подружнього життя між ними часто виникали сварки, а останні 8 років їм практично неможливо знайти взаєморозуміння, оскільки у них різні характери, цінності, цілі в житті та методи їх досягнення, у зв`язку з чим вони поступово перетворилися на чужих один одному людей, відтак шлюб фактично існує формально. Зазначає, що вони з відповідачем проживають окремо, їхня неповнолітня донька проживає з нею і ОСОБА_1 цього не заперечує. Вказує, що подружні відносини між ними не підтримуються, спільного господарства вони не ведуть, спору про поділ майна між ними немає, а формальне існування шлюбу суперечить їхнім інтересам. З наведених підстав просить розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , зареєстрований 13 грудня 1995 року Шевченківським відділом ЗАГС м. Львова, актовий запис № 560. 
Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 02 листопада 2020 року позов ОСОБА_3 задоволено.
Розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , зареєстрований 13 грудня 1995 року Шевченківському відділі ЗАГС м. Львова, актовий запис № 560.
Після розірвання шлюбу ОСОБА_3 залишено прізвище ОСОБА_6 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 840,80 грн.
Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи. 
Апелянт стверджує, що суд першої інстанції вийшов за межі своїх повноважень, не надавши можливості сторонам примиритися, не вчинив жодних дій для збереження сім`ї. 
Зазначає, що судом не враховано клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку з недопущенням розповсюдження респіраторного захворювання коронавірусу COVID-19 та запроваджених у зв`язку з цим карантинних заходів. Вказує, що він не одержував жодних судових повісток з повідомленням про судове засідання, відтак його не було належним чином повідомлено про дату, час та місце розгляду справи. Вважає, що висновки суду про те, що вони з позивачем не ведуть спільного господарства не підтверджено жодними доказами, оскільки вони зареєстровані за однією адресою. Звертає увагу, що суд формально підійшов до розгляду справи, не дослідивши усіх фактичних обставин справи, та, не надавши належну оцінку наявним у справі доказам. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_3 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).
Задовольняючи позов ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що сторони не проживають разом та не ведуть спільного господарства, шлюб має формальний характер, а подальше спільне життя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивача.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Виходячи із змісту ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.
Суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства (ст. 111 СК України).
Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Відповідно до змісту п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.
Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 та ОСОБА_3 одружилися 13 грудня 1995 року, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис № 560, що підтверджується свідоцтвом про одруження серія НОМЕР_1 від 23 жовтня 2003 року, виданим повторно відділом реєстрації актів громадянського стану Шевченківського РУЮ м. Львова.
За час шлюбу у них народилося двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 від 22 травня 2008 року, виданим повторно міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції та свідоцтвом про народження серія НОМЕР_3 від 23 жовтня 2003 року, виданим Бірківською сільською радою Яворівського району Львівської області відповідно. 
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не підтримують шлюбних відносин, у зв`язку з чим такі фактично припинились, спільне господарство не ведуть.
Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 02 жовтня 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 надано строк для примирення терміном один місяць.
Разом з тим, протягом наданого судом строку сторони не дійшли до примирення, у зв`язку з чим позивачкою було подано заяву від 02 листопада 2020 року, в якій вона наполягає на розірванні шлюбу.
Встановивши, що розлад в сім`ї носить стійкий характер, сторони припинили подружні стосунки, втратили один до одного почуття любові, поваги, взаємодопомоги та підтримки, сім`я існує формально, і примирення між сторонами неможливе, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивачки, збереження шлюбу є неможливим, а відтак вірно вважав, що є підстави для задоволення позову про розірвання шлюбу між ними.
Доводи апелянта про те, що його не повідомлено належним чином про дату, час та місце розгляду справи спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, оскільки ОСОБА_1 особисто отримав копію позовної заяви та копію ухвали про відкриття провадження у справі від 25 серпня 2020 року, якою призначено судове засідання на 11 год. 30 хв. 15 вересня 2020 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 8100096015546 (а.с. 20), а в судових засіданням, призначених на 15 вересня 2020 року, 02 жовтня 2020 року та 02 листопада 2020 року був присутній представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , що свідчить про те, що відповідача належним чином було повідомлено про розгляд справи.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 02 листопада 2020 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 18.03.2021 року.

Головуючий: Шеремета Н. О.

Судді: Ванівський О.М. 

Цяцяк Р.П.