ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

09 лютого 2021 року
м. Київ
 
справа № 334/2859/19
провадження № 51-2002 км 20
Верховний   Суд   колегією   суддів  Першої   судової   палати   
Касаційного   кримінального   суду   у   складі:
 
головуючого судді                                           ОСОБА_1 ,
суддів:                                                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                   ОСОБА_4 ,
прокурора                                                ОСОБА_5 , 
захисника                                          ОСОБА_6 ,
засудженого                                            ОСОБА_7 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за касаційними скаргами захисника ОСОБА_8 та засудженого на вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11 листопада 2019 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 06 лютого 2020 року стосовно
 
                                               ОСОБА_7 ,
                                               ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
                                               уродженця та мешканця  
АДРЕСА_1 ,
 
засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України.
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини 
 
Вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11 листопада 2019 року, залишеним без змін ухвалою Запорізького апеляційного суду від 06 лютого 2020 року, ОСОБА_7 засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
 
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 25 березня 2019 року у період часу з 19.00 до 21.00, перебуваючи у дворі будинку АДРЕСА_2 , повторно, незаконно заволодів транспортним засобом – автомобілем «ЗАЗ 110307», 2003 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 30 000 грн, який належить ОСОБА_9 .

Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали
 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_8 , не погоджуючись із ухвалою суду апеляційної інстанції через невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, просить її змінити, звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України. Свої вимоги захисник мотивує тим, що першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, при призначенні покарання не врахував усіх пом`якшуючих обставин, зокрема того, що засуджений має на утриманні неповнолітню дитину, батька похилого віку, за станом здоров`я потребує постійного нагляду лікарів та лікування в спеціалізованих медичних установах, відсутність претензій з боку потерпілого, та призначив необґрунтовано суворе покарання.
За змістом касаційної скарги засуджений ОСОБА_7 , не погоджуючись із судовими рішеннями через невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості, просить їх змінити, пом`якшивши призначене покарання на підставі ст. 69 КК України, або звільнити від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України. Свої доводи засуджений мотивує доводами, аналогічними до доводів свого захисника. Також вказує на порушення судом першої інстанції ст. 349 КПК України та застосування насильства при затриманні.
 
Позиції учасників судового провадження
 
Захисник і засуджений підтримали касаційні скарги, просили змінити судові рішення, застосувати до ОСОБА_7 положення ст. 75 КК України. 
 
Прокурор заперечив проти задоволення касаційних скарг захисника та засудженого, просив залишити без зміни постановлені стосовно ОСОБА_7 судові рішення.
 
Мотиви Суду
 
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
 
Що стосується доводів касаційних скарг захисника та засудженого про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі ОСОБА_7 , то вони не заслуговують на увагу з огляду на таке.
 
Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
 
Прослуховуванням звукозапису судового засідання встановлено, що засуджений у присутності захисника свою провину в інкримінованому злочині визнав повністю, у зв`язку з чим суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються. ОСОБА_7 не заперечував проти встановленого порядку та просив швидше закінчити розгляд справи. Зауважень про недотримання судом такого порядку або відсутність обов`язкових передумов можливості його здійснення сторона захисту не робила та відповідних клопотань із цього приводу не заявляла. Тому твердження ОСОБА_7 про порушення вимог ч. 3 ст. 349 КПК України є безпідставними.
 
Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
 
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення. 
 
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
 
Обґрунтовуючи висновок щодо виду й міри покарання та призначаючи ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 2 ст. 289 КК України, суд першої інстанції, як убачається з вироку, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, наявність обтяжуючої покарання обставини – рецидиву злочинів, наявність пом`якшуючих покарання обставин – щирого каяття, перебування на його утриманні батька похилого віку та неповнолітньої дитини, а також дані про його особу, тобто дотримався вимог статей 50, 65-67 КК України. 
 
Крім того, доводи обвинуваченого та захисника, аналогічні наведеним у касаційних скаргах, були ретельно перевірені судом апеляційної інстанції, який, розглядаючи їхні апеляційні скарги на вирок суду першої інстанції, проаналізував їх, дав на них вичерпну відповідь, зазначивши в ухвалі достатні підстави, через які визнав їх необґрунтованими.
 
При цьому суд апеляційної інстанції, врахувавши дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, вчинив новий тяжкий злочин через 9 місяців після звільнення з місць позбавлення волі, де відбував покарання за вчинення аналогічного злочину, дійшов обґрунтованого висновку про стійке небажання ОСОБА_7 стати на шлях виправлення.
 
Також суд апеляційної інстанції врахував думку потерпілого та дані про стан здоров`я ОСОБА_7 , проте зазначив, що ці обставини не дають підстав для пом`якшення покарання.
 
Суд апеляційної інстанції достатньо переконливо мотивував свої висновки й про відсутність підстав для застосування положень статей 69, 75 КК України. 
 
З урахуванням наведеного Суд уважає призначене засудженому покарання справедливим, підстав для зміни судових рішень через його суворість не вбачає.
 
Суд апеляційної інстанції, як убачається з матеріалів кримінального провадження, під час перегляду вироку суду першої інстанції стосовно ОСОБА_7 дотримався положень статей 404, 405, 407 КПК України та постановив рішення у відповідності до вимог ст. 419 цього Кодексу.
 
Посилання засудженого на застосування до нього насильства при затриманні в цілому не спростовують висновків суду про обґрунтованість призначеного ОСОБА_7 покарання.
 
Тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачені ст. 412 КПК України та які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, Судом не встановлено.
 
Керуючись статтями 441, 442 КПК України, Суд 
 
постановив:
 
Касаційні скарги захисника ОСОБА_8 та засудженого залишити без задоволення, а вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11 листопада 2019 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 06 лютого 2020 року стосовно ОСОБА_7 - без зміни.
 
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
С у д д і:

 
ОСОБА_1                            ОСОБА_2                          ОСОБА_3