Справа № 308/368/18

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        27 січня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого                                судді КОНДОРА Р.Ю.
суддів                                        МАЦУНИЧА М.В., ГОТРИ Т.Ю.
при секретарі                                ТЕРПАЙ С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 308/368/18 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання договору іпотеки недійсним, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 13 лютого 2020 року, повний текст якої складено 18 лютого 2020 року, головуючий суддя Фазикош О.В., -

встановив:

Позивач ОСОБА_1 оскаржив ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 13.02.2020 про залишення позову без розгляду як постановлену з порушенням судом норм процесуального права. Зазначає, що позов залишено без розгляду з підстави, передбаченої п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, внаслідок повторної неявки в судове засідання належно повідомленого про нього позивача, оскільки матеріали справи не містять доказів належного повідомлення позивача про дату та час розгляду справи. Тому суд помилково керувався пунктом 3 частини 1 статті 257 ЦПК України.
З огляду на викладене, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, справу направити до суду для продовження розгляду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника ОСОБА_1 адвоката Суботи М.І., який апеляцію підтримав, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України у відсутність інших учасників процесу, обговоривши доводи скарги, перевіривши матеріали справи, суд приходить до такого.

Суд першої інстанції розглядає справу в межах заявлених позивачем вимог та з наведених ним підстав, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, не робить висновків щодо судового рішення в неоскарженій частині по суті і бере до уваги відповідні пов`язані факти і обставини, оскільки це необхідно для розгляду апеляції, апеляційним судом не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ст. 13 ч. 1, ст. 367 ч.ч. 1, 6 ЦПК України).

Відповідно до ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1, ст.ст. 6, 12, 13, 19, 43, 44, 49, 76-81 ЦПК України:
правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення або оспорювання саме її прав;
кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів;
цивільне судочинство здійснюється на засадах рівності та змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються цивільними та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист;
кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, і зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, включно з тими, які власне обґрунтовують право на пред`явлення вимог (право на позов), обов`язок доказування позову лежить на позивачеві;
доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вимоги до форми та змісту позовної заяви встановлені ст.ст. 175-177 ЦПК України та передбачають, зокрема, що: у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування; позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником, або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи; у разі пред`явлення позову особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, в заяві повинні бути зазначені підстави такого звернення (ст. 175 ч.ч. 1, 2, 5).

Сторонами у справах позовного провадження є позивач (позивачі) – особа, яка вважає, що її право порушене і яка пред`явила вимогу про захист порушеного права, і відповідач (відповідачі) – особа, яку відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу визначає позивач і яка, виходячи із заявленої тим правової позиції, порушує (не визнає, оспорює, заперечує) його право та має відповідати за позовом (ст. 42 ч. 1, ст.ст. 48, 51 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що:
одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності;
«право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави;
на осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду і не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи;
сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження;
право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (зокрема, рішення у справах: «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland) від 19.06.2001 (заява № 28249/95) (п.п. 52, 53, 57 та ін.); «Олександр Шевченко проти України» (Aleksandr Shevchenko v. Ukraine) від 26.04.2007 (заява № 8371/02) (п. 27 та ін.); «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine) від 03.04.2008 (заява № 3236/03) (п.п. 40, 41, 42 та ін.)).

Таким чином, по захист своїх порушених прав може до суду звернутися саме особа, права якої порушені, і може це зробити не в будь-який спосіб, а в той, що передбачений законом, правомірній вимозі належного позивача (позивачів) відповідає обов`язок належного відповідача (відповідачів) усунути порушення права.

Як випливає з матеріалів справи, 15.01.2018 до Ужгородського міськрайонного суду надійшов датований 11.01.2018 позов ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , представником якої зазначений адвокат Субота Михайло Іванович, і ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання договору іпотеки недійсним (а.с. 2-5). Була заявлена вимога про визнання недійсним договору іпотеки, укладеного ОСОБА_1 (іпотекодавцем) із ЗАТ КБ «ПриватБанк» 19.09.2008, на підставі якого в іпотеку було передано домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , на забезпечення виконання зобов`язань позичальника ОСОБА_1 за укладеним із банком 18.09.2008 кредитним договором № MKMOGA0000000131.

Позов був умотивований від імені ОСОБА_2 як дитини, житлові права якої укладенням договору іпотеки були порушені. Позовна заява була підписана лише адвокатом Суботою М.І. як представником ОСОБА_2 . Текст позовної заяви не містить графи для підпису її позивачем ОСОБА_1 і ця особа заяву не підписувала.

В суді першої інстанції участь у справі брав лише представник позивачки ОСОБА_2 адвокат Субота М.І., який надав документи щодо представництва в суді тільки цієї особи (а.с. 29-31, 72-73).

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 13.11.2018 (головуюча суддя Тхір О.А.), залишеною без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 04.04.2019, позов ОСОБА_2 залишено без розгляду з підстави, передбаченої ст. 257 ч. 1 п. 1 ЦПК України – подання позову особою, яка не має цивільної процесуальної дієздатності (а.с. 74, 94, 101-103). На стадії апеляційного розгляду справи адвокат Субота М.І. діяв лише як представник ОСОБА_2 .

Отже, позов був пред`явлений лише позивачкою ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якої діяв адвокат Субота М.І., натомість ОСОБА_1 від власного імені позов не мотивував, про порушення саме його прав та про їх захист питання не ставив, позовну заяву не підписував, у розгляді справи в судах першої та апеляційної інстанції ані особисто, ані через представника участі не брав. За таких обставин слід констатувати, що ОСОБА_1 вищевказаного позову не пред`являв і для визнання його у справі позивачем процесуальних підстав немає.

Втім, після повернення справи після апеляційного розгляду до суду першої інстанції вона була передана суду в іншому складі (у зв`язку з відрахуванням зі штату суду тимчасово переведеної судді Тхір О.А.) для розгляду.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 13.02.2020 (головуючий суддя Фазикош О.В.) позовну заяву залишено без розгляду з підстав, передбачених ст. 257 ч. 1 п. 2 ЦПК України – подання позовної заяви від імені заінтересованої особи особою, яка не має повноважень на ведення справи, і ст. 257 ч. 1 п. 3 ЦПК України – повторна неявка в судове засідання належним чином повідомленого позивача або неповідомлення про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи (а.с. 153-156).

В частині залишення позову без розгляду з підстави, передбаченої ст. 257 ч. 1 п. 2 ЦПК України, апеляція жодних доводів не містить, ухвала суду першої інстанції не оскаржується.

З огляду на такі обставини, позов у будь-якому разі залишено без розгляду через подання позовної заяви від імені заінтересованої особи особою, яка не має повноважень на ведення справи, відповідне процесуальне рішення не оскаржене, є чинним, що виключає процесуальні підстави для подальшого провадження в справі.

Окрім цього, беручи до уваги, що ОСОБА_1 не міг бути кваліфікований позивачем у справі, питання його повідомлення про час і місце розгляду справи, в тому числі, після повернення справи апеляційним судом до суду першої інстанції, не мають значення. Так само вже не має значення та не спростовує вищенаведеного і додання адвокатом Суботою М.І. лише до апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції від 13.02.2020 доказів, які мали б підтверджувати наявність у нього повноважень на представництво ОСОБА_1 в судах першої та апеляційної інстанцій (а.с. 169-170). Суд не мав обов`язку повідомляти про розгляд справи ані особу, яка не є учасником процесу в розумінні закону, ані, відповідно, представника такої особи, а помилкове надсилання судових повісток чи повідомлень таким особам жодним чином не може означати підтвердження в передбаченому законом порядку наявності підстав для участі таких осіб у справі у відповідному процесуальному статусі.

Виходячи з наведеного, про порушення судом першої інстанції процесуальних прав ОСОБА_1 як позивача в справі не йдеться, для скасування за його апеляцією як позивача в справі ухвали суду першої інстанції підстав немає, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу – без змін.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 1, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд –

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 13 лютого 2020 року – без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 8 лютого 2021 року.

Судді