ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/2938/20                                                                                 Суддя першої інстанції: Соломко І.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  19 січня 2021 року                                                                                            м. Київ
          Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
          головуючого судді                    - Пилипенко О.Є.  
          суддів                                        - Глущенко Я.Б. та Черпіцької Л.Т.,
          при секретарі                              - Василенко Ю.А., 
          розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу  Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2020 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, в яком просив: 
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області щодо відмови, викладеної в листі від 17.04.2020 року № 2500-0325-5/12437,  у задоволенні заяви ОСОБА_1 від 17.03.2020 року про призначення пенсії за вислугу років;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років на пільгових умовах з 07.04.2017 року.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2020 року адміністративний позов задоволено частково.
Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права. 
28 грудня 2020 року, відповідно до штампу вхідної кореспонденції суду Вх.№ 50801, позивачем надіслано до суду відзив на апеляційну скаргу, відповідно до змісту якого позивач повність заперечує проти задоволення вимог апеляційної скарги, вважає її необґрунтованою, в той час як рішення суду першої інстанції - законним та таким, що ухвалене з урахуванням усіх обставин у справі.  
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
У відповідності до ст.. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Приймаючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того що, вислуга років ОСОБА_1 у пільговому обчисленні стажу його роботи на день звільнення становить 24 роки 03 місяці 22 дні, що сторонами визнається та підтверджується наявною в матеріалах справи копією трудової книжки та наказу №85/ОС-16 від 31.03.2017 року, тому, у відповідності до пункту «а» частини 1 статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», він набув право на отримання пенсії за вислугою років з дати звернення до органу пенсійного фонду із відповідною заявою.
Колегія суддів вважає вказаний висновок суду першої інстанції обґрунтованим, з огляду на наступне.
Як встановлено судом та вбачається з наявних матеріалів справи, ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ України з 21.08.1995 року по 06.11.2015 року та в Національній поліції України з 07.11.2015 року по 06.04.2017 року, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 10-13).
Наказом від 31.03.2017 року №85/ос відповідно до пункту 7 частини першої статті 77 Закону України «Про національну поліцію» позивача звільнено зі служби з посади начальника слідчого відділення Бахмацького відділу поліції ГУНП з 06.04.2017 року у зв`язку з скороченням штатів. У вказаному наказі зазначено, що на день звільнення позивач мав вислугу років в календарному обчисленні 21 рік 07 місяців 14 днів, у пільговому - 24 роки 03 місяці 22 дні (а.с.15).
Наказом від 10.10.2019 року № 317 о/с внесені зміни до наказу від 31.03.2017 року № 85 о/с щодо імені позивача (а.с.17).
17.03.2020 року позивач звернувся з заявою до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області з проханням оформити та повторно подати документи до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області для призначення пенсії за вислугою років (а.с.19-22).
30.04.2020 року Головне управління Національної поліції в Чернігівській області листом № 53/124/30-2020 повідомило ОСОБА_1 , що Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській відмовило у призначенні пенсії, оскільки на дату звільнення зі служби  (06.04.2017 року) для призначення пенсії за вислугу років, вислуга мала становити 23 календарних роки і більше (а.с.24).          Вважаючи вищевказану відмову протиправною, позивач звернувся із вказаним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 року № 2262-XII (далі - Закон № 2262-XII) особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років.
Пунктом «б» частини 1 статті 1-2 Закону № 2262-XII передбачено, що право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону мають звільнені зі служби (крім випадків призначення пенсії в разі втрати годувальника дружині (чоловіку) з урахуванням вимог частини п`ятої статті 30 цього Закону, яка призначається незалежно від звільнення зі служби), особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України, поліцейські, особи начальницького складу податкової міліції, особи начальницького і рядового складу Державної кримінально-виконавчої служби України, особи начальницького і рядового складу органів і підрозділів цивільного захисту.
Згідно з статтею 2 Закону № 2262-XII військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають право на пенсійне забезпечення, пенсії відповідно до цього Закону призначаються і виплачуються після звільнення їх зі служби.
Відповідно до статті 10 Закону № 2262-XII призначення і виплата пенсій особам, зазначеним у статті 1-2 цього Закону, здійснюються органами Пенсійного фонду України.
Статтею 48 Закону № 2262-XII передбачено, що заява про призначення пенсії згідно з цим Законом подається до територіального органу Пенсійного фонду України або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, встановленому правлінням Пенсійного фонду України за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, іншими заінтересованими центральними органами виконавчої влади та Службою зовнішньої розвідки. При цьому днем звернення за призначенням пенсії є день подання до відповідного органу Пенсійного фонду України письмової заяви про призначення пенсії з усіма необхідними для вирішення цього питання документами, а в разі пересилання заяви і документів поштою - дата їх відправлення.
Відповідно до статті 49 Закону № 2262-XII пенсію згідно з цим Законом призначають органи Пенсійного фонду України.
Документи про призначення пенсії розглядає орган Пенсійного фонду України і не пізніше ніж у 10-денний строк з дня їх надходження приймає рішення про призначення або про відмову в призначенні пенсії.
Документом, який підтверджує призначення пенсії, є пенсійне посвідчення, що видається органом Пенсійного фонду України.
Повідомлення про відмову в призначенні пенсії із зазначенням причини орган Пенсійного фонду України видає (надсилає) заявникові не пізніше ніж протягом 5 днів після прийняття відповідного рішення.
Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» затверджений постановою Правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 р. № 3-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 15.02.2007 р. за № 135/13402 (далі - Порядок №3-1).
Пунктом 1 Порядку №3-1 передбачено, що заяви про призначення пенсії за вислугу років та по інвалідності особам, звільненим зі служби, які мають право на пенсію згідно із Законом, та особам, які мають право на пенсійне забезпечення відповідно до міжнародних договорів у галузі пенсійного забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, подаються цими особами до головних управлінь Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - органи, що призначають пенсії) через уповноважені структурні підрозділи Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства надзвичайних ситуацій України, Міністерства інфраструктури України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної прикордонної служби України, Державної податкової служби України, Державної пенітенціарної служби України, Державної інспекції техногенної безпеки України (далі - міністерства та інші органи).
Відповідно до пункту 14 Порядку №3-1 орган, що призначає пенсії, розглядає питання про призначення пенсії або про відновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою.
Пунктом 16 Порядку №3-1 передбачено, що при прийманні документів для призначення пенсії орган, що призначає пенсії перевіряє правильність оформлення заяви й подання про призначення пенсії, відповідність викладених у них відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; здійснює попередню перевірку змісту і належного оформлення представлених документів; перевіряє правильність копій відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розходження.
Орган, що призначає пенсії, має право вимагати від міністерств та інших органів, заявників дооформлення поданих документів, а також подання додаткових документів та перевіряти в необхідних випадках обґрунтованість їх видачі.
Відповідно до пункту 17 Порядку №3-1 не пізніше 10 днів після надходження заяви з необхідними для призначення, переведення з одного виду пенсії на інший та відновлення раніше призначеної пенсії документами орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, переведення з одного виду пенсії на інший та відновлення раніше призначеної пенсії або про відмову в призначенні, переведенні з одного виду пенсії на інший та відновленні раніше призначеної пенсії.
Аналіз викладених положень чинного законодавства дає підстави для висновку, що отримавши від відповідного органу заяву про призначення пенсії за вислугу років разом з пакетом документів, що підтверджує відомості про особу та її стаж, орган, що призначає пенсію, зобов`язаний перевірити правильність оформлення та наявність усіх обов`язкових документів, необхідних для призначення пенсії.
Встановивши, що заявником подані усі необхідні документи, що оформлені відповідно до вимог Порядку №3-1, орган, що призначає пенсію, зобов`язаний розглянути їх по суті та не пізніше десяти днів з дня їх надходження прийняти рішення щодо призначення пенсії за вислугу років або відмову у призначення пенсії.
Як вбачається з матеріалів справи, пакет документів для призначення пенсії ОСОБА_1 від Головного управління Національної поліції в Чернігівській області до Головного управління Пенсійного фонду України у Чернігівській області було повторно скеровано 23.03.2020 року (а.с.23). 
Разом з цим, листом від 17.04.2020 року №2500-0325-5/12437 Головне управління Пенсійного фонду України у Черкаській області повернуло отриманий для призначення пенсії пакет документів «без виконання».
При цьому як вбачається зі змісту вищевказаного листа, підставою для повернення пакету документів не були недоліки, що пов`язані з правильністю оформлення заяви та/або подання про призначення пенсії чи поданих документів, а зазначення що на день звільнення з військової служби ОСОБА_1 мав 21 рік 07 місяців та 14 днів календарної вислуги років у той час, як необхідним строком вислуги років відповідно до чинного законодавства має бути 23 календарних роки і більше.
Колегія суддів наголошує, що ані Порядок №3-1, ані Закон № 2262-XII не наділяє орган, що призначає пенсію, повноваженнями повертати документи для призначення пенсії без виконання. Так, встановивши, що позивач не має вислуги років, необхідної для призначення пенсії згідно з Законом № 2262-XII, відповідач зобов`язаний був прийняти рішення про відмову у призначенні пенсії.
Оскільки, відповідач документи про призначення пенсії ОСОБА_1 у порядку і спосіб, визначений чинним законодавством не розглянув, відмова відповідача у призначенні пенсії, що оформлена листом є протиправною.
Одночасно з цим, надаючи правову оцінку твердженням відповідача про відсутність у позивача вислуги років, що дає право на призначення пенсії відповідно до пункту «а» статті 12 Закону № 2262-XII, варто зазначити наступне.
Пунктом «а» частини 1 статті 12 Закону № 2262-XII передбачено, що пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б»-«д», «ж» статті 1-2 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року і на день звільнення мають вислугу 23 календарних роки і більше.
Відповідно до статті 17-1 Закону № 2262-XII, порядок обчислення вислуги років та визначення пільгових умов призначення пенсій особам, які мають право на пенсію за цим Законом, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 р. № 393 затверджений Порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей, підпунктом «в» пункту 3 якого визначено перелік служби (роботи), яка зараховується на пільгових умовах - один місяць служби за півтора місяця вислуги років для призначення пенсії.
Отже, особам рядового і начальницького складу поліції, вислуга років для цілей призначення пенсії відповідно до статті 12 Закону № 2262-XII визначається на пільгових умовах - один місяць служби за півтора місяця вислуги років для призначення пенсії.
Таким чином, посилання відповідача на необхідність врахування виключно календарної вислуги років не ґрунтується на вимогах закону.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 27.06.2018 року у справі №750/9775/16-а.
Верховний Суд у вказаній постанові зазначив, що аналіз норм Закону № 2262-XII у взаємозв`язку з нормами постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992  р. № 393 дає підстави для висновку, що визначальною підставою у питанні можливості пільгового обчислення періоду проходження військової служби для зарахування його до стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугу років, є наявність законодавчого регулювання, яке передбачає включення зазначеного періоду (строку) до стажу роботи працівників певної категорії для реалізації цими особами права на призначення різних видів пенсій, чи інших соціальних виплат. Основним актом, на підставі якого здійснюється таке регулювання є, зокрема, Закон № 2262-ХІІ. Можливість пільгового обчислення періоду проходження військової служби є похідною від визначальної підстави і має пов`язуватися не з категорією працівників, що реалізують право на пенсію за вислугу років, а зі спеціальним статусом, якого особи набули в результаті проходження військової служби в певний, визначений у законодавчому порядку період часу. Така можливість передбачена постановою № 393.
З урахуванням викладеного, Верховний Суд у вказаному рішенні зазначив, що до актів правового регулювання умов і порядку призначення пенсій за вислугу років належать і ті правові акти, які передбачають пільгове (кратне) обчислення періоду проходження військової служби для зарахування його до стажу роботи, що дає право на призначення й отримання різних видів пенсій та соціального забезпечення.
Колегія суддів також звертає увагу, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).
У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення (Рішення № 5-рп/2002).
Отже, на переконання колегії суддів, пільгова вислуга має враховуватися при призначенні пенсій згідно з пунктом «а» частини 1 статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб».
Відповідно до матеріалів справи, позивач проходив службу в органах внутрішніх справ України:
- з 21.08.1995 року по 18.07.1998 року курсант Чернігівського училища внутрішніх справ МВС України;
- з 18.07.1998 року по 22.01.1999 року інспектор виправних робіт Бахмацького районного відділу УМВС України в Чернігівській області;
- з 22.01.1999 року по 31.05.1999 року старший інспектор інспекції Бахмацького районного відділу УМВС України в Чернігівській області;
- з 31.05.1999 року по 23.10.2000 року оперуповноважений відділення карного розшуку Бахмацького районного відділу УМВС України в Чернігівській області;
- з 23.10.2000 року по 29.08.2003 року старший оперуповноважений групи по боротьбі з незаконним обігом наркотиків Бахмацького районного відділу УМВС України в Чернігівській області;
- з 29.08.2003 року по 19.03.2004 року старший оперуповноважений групи по боротьбі з незаконним обігом наркотиків УМВС України в Чернігівській області;
- з 19.03.2004 року по 02.12.2004 року перший заступник начальника відділу - начальник відділу кримінальної міліції Талалаївського районного відділу УМВС України в Чернігівській області;
- з 02.12.2004 року по 12.06.2005 року начальник Батуринського селищного відділення міліції Бахмацького районного відділу УМВС України в Чернігівській області;
- з 12.06.2005 року по 01.08.2005 року начальник відділення у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Бахмацького районного відділу УМВС України в Чернігівській області;
- з 01.08.2005 року по 29.01.2009 року начальник Батуринського селищного відділення міліції Бахмацького районного відділу УМВС України в Чернігівській області;
- з 29.01.2009 року по 19.04.2010 року начальник Батуринського селищного відділення міліції Бахмацького районного відділу УМВС України в Чернігівській області;
- з 19.04.2010 року по 25.06.2010 року виконуючий обов`язки начальника Борзнянського районного відділу УМВС України в Чернігівській області;
- з 25.06.2010 року по 10.05.2013 року - начальник Борзнянського районного відділу УМВС України в Чернігівській області;
- з 10.05.2013 року по 04.10.2013 року оперуповноважений сектору карного розшуку Бахмацького районного відділу УМВС України в Чернігівській області;
- з 04.10.2013 року по 06.11.2015 року слідчий слідчого відділу Бахмацького районного відділу УМВС України в Чернігівській області;
- з 06.11.2015 року звільнений за пунктом 64 «з» ( у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу ( службу) у встановленому порядку  на роботу (службу)  в іншій  міністерства центральні органи виконавчої влади ( установи, організації;
- з 07.11.2015 року по 06.04.2017 року начальник Бахмацького відділу поліції ГУНП в Чернігівській області. 
- 06.07.2017 року звільнений за пунктом 7 (за власним бажанням) частини першої статті 77 Закону України «Про національну поліцію», що підтверджується довідкою Управління кадрового забезпечення ГУНП в Чернігівській області № 476 ( а.с. 14).
Факт наявності у позивача вислуги років у розмірі визначеному у зазначеному наказі сторонами визнається.
З огляду на зазначене, враховуючи те, що вислуга років позивача у пільговому обчисленні стажу його роботи на день звільнення становить 24 роки 03 місяці 22 дні, що сторонами визнається та підтверджується наявною в матеріалах справи копією наказу №85/ОС від 31.03.2017 року, він у відповідності до пункту «а» частини 1 статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», набув право на отримання пенсії за вислугою років.
Щодо посилань відповідача про порушення судом першої інстанції принципу дискреції, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Реалізація суб`єктами публічної адміністрації своїх повноважень, які є законодавчо визначеними, що випливає з положень ч.2 ст.19 Конституції України, здійснюється в межах відповідної законної дискреції.
У свою чергу, під дискреційними повноваженнями слід розуміти надання органу або посадовій особі повноважень діяти на власний розсуд в межах закону. Зокрема, дискреційні повноваження полягають у тому, що суб`єкт владних повноважень може обирати у конкретній ситуації альтернативне рішення, яке є законним.
Дискреційні повноваження - це комплекс прав і зобов`язань представників влади як на державному, так і на регіональному рівнях, у тому числі представників суспільства, яких уповноважили діяти від імені держави чи будь-якого органу місцевого самоврядування, що мають можливість надати повного або часткового визначення і змісту, і виду прийнятого управлінського рішення.
Під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин, та яке захистить або відновить порушене право.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права. 
З урахуванням того факту, що відповідачем протиправно відмовлено у призначенні пенсії та іншого варіанту поведінки у органу пенсійного фонду немає, колегія суддів вважає, що ефективним способом захисту порушеного права є саме зобов`язання відповідача призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугою років на пільгових умовах з  моменту звернення, про що вірно зазначено в рішенні суду першої інстанції.
Інші доводи відповідача не спростовують висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції та не є підставами для його скасування.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було правильно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права. У зв`язку з цим суд вважає необхідним апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області - залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2020 року - без змін. 
Керуючись ст..ст. 241, 242, 272, 286, 311, 316, 321, 322 КАС України, колегія суддів, -  
П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області - залишити без задоволення.
Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2020 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст. 28 КАС України.

Головуючий суддя:                                                                       О.Є.Пилипенко 

Суддя:                                                                                 Я.Б.Глущенко  

                                                                                                    Л.Т.Черпіцька     

          Повний текст постанови виготовлено 19 січня 2021 року.