КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                                   
справа № 375/274/20                                                          Головуючий у 1 інстанції: Зінкін В.І.
провадження № 22-ц/824/2629/2021                                         Суддя-доповідач: Олійник В.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
12 січня 2021 року                                                                                      м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:
Судді-доповідача: Олійника В.І., 
суддів: Желепи О.В., Кулікової С.В.,
розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Таращанського районного суду Київської області від 05 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Рокитне-цукор» про розірвання договору оренди землі, -
в с т а н о в и в :
 
У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив розірвати договір оренди земельної ділянки №б/н від 12.10.2012 року зі змінами, згідно додаткової угоди №б/н від 25.12.2015 року, укладений між позивачем та відповідачем - ТОВ «Агрофірма «Рокитне-цукор», щодо земельної ділянки площею 4,03 га з кадастровим номером 3223784000:05:003:0022, право оренди за яким зареєстровано в Державному реєстрі прав на нерухоме майно 15.03.2016 року, номер запису про інше речове право 13766910 та стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати.
Свої вимоги обґрунтовував тим, що він є власником земельної ділянки площею 4,03 га з кадастровим номером 3223784000:05:003:0022, цільове призначення - ведення товарного сільськогосподарського виробництва,  яка розташована на території Ольшаницької сільської ради Рокитнянського району Київської області.
Зазначав, що 12 жовтня 2012 року між сторонами було укладено договір оренди вищезазначеної земельної ділянки №б/н, терміном на 5 років.
25 грудня 2015 року було укладено додаткову угоду №б/н, за якою пункти 5.2, 2.2, 6.1.4 договору оренди №б/н від 12.10.2012 року викладено в новій редакції. Право оренди зі змінами зареєстровано в Державному реєстрі прав на нерухоме майно 15.03.2016 року, номер запису про інше речове право 13766910.
Вказував, що відповідно до п.8.6 договору оренди зі змінами сторони вільно та на власний розсуд визначили дві окремі, незалежні від умов ч.1 ст.32 Закону України «Про оренду землі», підстави для розірвання спірного договору оренди, а саме: реорганізація юридичної особи-орендаря, зміна директора підприємства-орендаря.
Згідно договору оренди №б/н від 12.10.2012 року та додаткової угоди №б/н від 25.12.2015 року, на момент їх укладення директором ТОВ «АФ «Рокитне-цукор» був ОСОБА_2 .
За відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 06.03.2018 року керівником ТОВ «АФ «Рокитне-цукор» став ОСОБА_3 .
Керуючись п.8.3 договору оренди зі змінами, позивач як орендодавець, з посиланням на пункт 8.6 договору оренди земельної ділянки (у зв`язку зі зміною керівника підприємства орендаря), направляв відповідачу лист від 24.09.2018 року з проханням орендаря розірвати даний договір за згодою сторін.
У зв`язку з тим, що відповіді на вказаний лист позивач не отримав, а договір оренди не було розірвано за згодою сторін, позивач, не залишивши свій намір розірвати договір, звернувся до суду із вказаним позовом.
РішеннямТаращанського районного суду Київської області від 05 жовтня 2020 року в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1  з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким позов задовольнити.
Скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення є незаконним, оскільки суд не виконав всі вимоги цивільного процесуального законодавства, всебічно не перевірив та не оцінив подані сторонами докази та неправильно вирішив спір внаслідок невірного застосування матеріального закону, рішення необґрунтоване у зв`язку з тим, що висновки суду про встановлені обставини не відповідають дійсності, не підтверджуються достовірними доказами і рішення ухвалене на основі не повно і не всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ТОВ «Агрофірма «Рокитне-цукор» просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення Таращанського районного суду Київської області від 05 жовтня 2020 року про відмову в задоволенні позову.
Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Згідно з  ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України  суд апеляційної  інстанції переглядає  справу за  наявними в ній і  додатково поданими  доказами та  перевіряє законність  і обґрунтованість  рішення суду  першої інстанції  в межах доводів та  вимог апеляційної  скарги.  Суд апеляційної  інстанції досліджує  докази,  що стосуються  фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
За ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій  публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). 
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву. 
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц).
За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав. 
Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами того факту, що від зміни керівника змінилась суть правовідносин сторін, розмір чи порядок виплати орендної плати та інші обставини, внаслідок яких позивач зазнав шкоди та значною мірою позбувся того, на що розраховував при укладенні договору.
Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Судом встановлено, що  ОСОБА_1 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії КВ №090423 від 28.04.2005 року є власником земельної ділянки площею 4,03 га, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, з кадастровим номером 3223784000:05:003:0022, яка розташована на території Ольшаницької сільської ради Рокитнянського району Київської області (а.с.4).
12 жовтня 2012 року між позивачем ОСОБА_1 та ТОВ «Агрофірма «Рокитне-цукор» укладено Договір оренди вищезазначеної земельної ділянки № б/н, терміном на 5 років (а.с.5-6).
25 грудня 2015 року між позивачем ОСОБА_1 та ТОВ «Агрофірма «Рокитне-цукор» укладено Додаткову угоду №б/н до Договору оренди земельної ділянки №б/н від 12.10.2012 року, з внесенням змін щодо строку оренди землі, розміру орендної плати та доповненням права орендодавця безперешкодно здійснювати продаж земельної ділянки, яка знаходиться у користуванні орендаря у разі відміни мораторію на землю. Так, відповідно до Додаткової угоди, річна орендна плата за використання об`єкту оренди, зазначеного в даному Договорі, складає 4% від нормативно грошової оцінки земельної ділянки, обчислення розміру якої здійснюється з урахуванням індексації, але не може бути меншою ніж 12 000 гривень, а строк оренди землі подовжено до 31.12.2025 року (а.с.7).
На момент укладення вищезазначених договору оренди землі та додаткової угоди до нього керівником ТОВ «АФ «Рокитне-цукор» був ОСОБА_2 .
Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, від 06.03.2018 року до 03.03.2020 року керівником ТОВ «АФ «Рокитне-цукор» був ОСОБА_3 , а від 04.03.2020 року і на час розгляду справи керівником орендаря був ОСОБА_4 (а.с.9-11, 48-49).
Позивач у зв`язку зі зміною керівника підприємства-орендаря, з посиланням на пункт 8.6 договору оренди земельної ділянки, направляв відповідачу листи від 24.09.2018 року та від 11.03.2020 року з проханням розірвати даний договір за згодою сторін (а.с.12, 50-51).
Так як відповіді на вказаний лист позивач не отримав, а договір оренди не було розірвано за згодою сторін, то маючи намір розірвати договір, він звернувся до суду з даним позовом.
Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають і дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також з дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Згідно з ч.1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (ч.4 статті).
За ч.1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.  
Відповідно до ч.4 ст.203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Згідно з ч.4 ст.124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. 
За статтею 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).
Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами (частина друга статті 6 ЦК України). Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (абзац другий частини третьої статті 6 ЦК України).
Свобода договору, передбачена статтею 627 ЦК України, не є абсолютною. Сторони договору мають враховувати вимоги законодавства, які визначені для них як обов`язкові, та не можуть змінити дію таких вимог законодавства договором, якщо це прямо не передбачено законодавством.
Позивач в своєму позові, як на підставу для задоволення його вимог, вказує саме на зміну керівника відповідача.
Судом встановлено, що згідно з п.8.3 Договору оренди землі №б/н від 12.10.2012 року «Цей договір може бути припинений достроково за взаємною згодою Сторін або на вимогу однієї із Сторін у випадках, передбачених законодавством України та цим Договором».
Пунктом 8.6 Договору оренди землі передбачено, що «...зміна директора підприємства - орендаря є підставою для розірвання цього Договору».
За  ч.1 ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з положеннями ч.2 ст.651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
За ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Отже, суд захищає лише порушене, невизнане або оспорюване право і позивач при зверненні до суду зобов`язаний довести наявність порушення такого права.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд вірно зазначав, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.
Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.
Застосовуючи дану норму процесуального законодавства з урахуванням положень ч.2 ст.651 ЦК України судом першої інстанції вірно враховано те, що з метою отримання судового захисту позивач зобов`язаний довести, що у зв`язку зі зміною особи керівника відповідача він зазнав шкоди, тобто, значною мірою позбувся того, на що він розраховував при укладенні договору.
З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами того факту, що від зміни керівника змінилась суть правовідносин сторін, розмір чи порядок виплати орендної плати та інші обставини, внаслідок яких позивач зазнав шкоди та значною мірою позбувся того, на що розраховував при укладенні договору.
Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.  
Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.
Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в  рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.  
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін. 
 
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -
  п о с т а н о в и л а :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 без задоволення.
Рішення Таращанського районного суду Київської області від 05 жовтня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: