Постанова
Іменем України
 
18 січня 2021 року
м. Київ
 
справа № 754/10377/18
провадження № 61-19952св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація,
третя особа - комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району міста Києва»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації на рішення Деснянського районного суду міста Києва, у складі судді Зотько Т. А., від 24 травня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Журби С. О., Таргоній Д. О., Приходька К. П., від 03 жовтня 2019 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації (далі - Деснянська РДА), третя особа - комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району міста Києва», про визнання основним квартиронаймачем.
В обґрунтування позову вказав, що 27 вересня 1977 року ОСОБА_2 та її дочці ОСОБА_3 був виданий ордер на двокімнатну квартиру    АДРЕСА_1 (далі - спірна квартира). Особовий рахунок було відкрито на ім`я ОСОБА_2 . 
У липні 1982 року він зареєстрував шлюб з ОСОБА_3 і вселився у спірну квартиру. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла, договір найму житлового приміщення після її смерті не переукладався, але фактичними наймачами квартири залишились він та його дружина, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Після смерті дружини він звернувся до Деснянської РДА із заявою про переукладення договору найму вказаного житла, але йому було відмовлено з тих підстав, що він не є членом сім`ї наймача та не зареєстрований у спірній квартирі. Вважаючи, що він та його дружина постійно проживали разом у спірній квартирі та вели спільне господарство, він набув право користування спірною квартирою і його житлові права підлягають захисту, позивач просив суд визнати його основним квартиронаймачем вказаної квартири.
 
Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень
 
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 24 травня 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 03 жовтня 2019 року, визнано ОСОБА_1 основним квартиронаймачем квартири                  АДРЕСА_1 .
Зобов`язано Деснянську районну в м. Києві державну адміністрацію укласти з ОСОБА_1 договір найму житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1 .
 
Судові рішення мотивовані тим, що оскільки позивач ОСОБА_1 , його дружина ОСОБА_3 та її матір ОСОБА_2 спільно проживали та вели спільне господарство, тому позивач проживав у спірному житлі як член сім`ї основного квартиронаймача, а отже має право на визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
 
У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2019 року до Верховного Суду,   Деснянська РДА просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій та  ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.  
Касаційна скарга мотивована тим, що позивач не був зареєстрований у спірній квартирі та не звертався до компетентних органів із заявою про реєстрацію місця його проживання у цій квартирі, а тому немає законних підстав для визнання його квартиронаймачем спірного житла. При цьому матеріали справи не містять відомостей про те, що основний наймач ОСОБА_2 надавала свою згоду на вселення позивача до спірної квартири.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від  07 листопада 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.
 
Ухвалою Верховного Суду від 08 листопада 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
У грудні 2019 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, мотивований незгодою із її доводами та законністю й обґрунтованістю оскаржуваних судових рішень.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Будинок по АДРЕСА_1 перебуває на балансі та закріплений на праві господарського відання за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» на підставі розпорядження Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 30 січня 2015 року № 48 «Про закріплення на праві господарського відання за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» майна».
 
Згідно з рішенням Київської міської ради від 18 жовтня 2018 року                                    № 1907/5971 вул. Маршала Жукова у Деснянському районі перейменована на  вул. Кубанської України.
 
Згідно із ордером на житлове приміщення № Г303549 від 27 вересня                      1977 року, виданого на підставі рішення виконкому Дніпровської ради                      від 11 липня 1977 року № 297, ОСОБА_2 та її сім`ї було надано в користування дві кімнати в окремій квартирі АДРЕСА_1 . Основним квартиронаймачем цієї квартири була ОСОБА_2 .
 
У вересні 1990 року ОСОБА_2 померла, а ІНФОРМАЦІЯ_3 померла її дочка ОСОБА_3 , яка з 14 липня 1982 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із позивачем по справі.
 
Як вбачається з копій довідок про звільнення, виданих ОСОБА_1 , після відбуття покарання в місцях позбавлення волі останній прямував до проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Відповідно до листа від 11 червня 2018 року № 45-2871 до Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» повідомлено, що в процесі господарської діяльності працівниками ЖЕД 302 було виявлено, що наймачі квартири АДРЕСА_1 , а саме: ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , які були зареєстровані у вказаній вище квартирі, померли. На даний час у вказаній вище квартирі без реєстрації та будь-яких правовстановлюючих документів проживають ОСОБА_1 та його співмешканка ОСОБА_7 (а.с. 60).
 
Згідно із актом про встановлення факту проживання від 30 липня 2018 року ОСОБА_1 постійно проживає у  кв. АДРЕСА_1 з 1982 року разом із ОСОБА_2 та дружиною ОСОБА_3 . Вказані особи фактично жили однією сім`єю, спору щодо проживання між ними не було. Громадський порядок не порушувався. Після смерті ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_1 продовжував проживати за вказаною адресою. Вказаний акт підписаний мешканцями будинку.
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
 
Відповідно до статті 61 ЖК Української РСР (далі - ЖК УРСР) користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму житлового приміщення.
 
Таким чином, відносини, які виникають у зв`язку з наймом житла, що перебуває у державній або комунальній власності, регулюються Житловим кодексом Української РСР та іншими нормативними актами житлового законодавства (частина перша статті 3 ЖК УРСР).
 
Відповідно до частин першої та другої статті 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
 
При визначенні кола членів сім`ї наймача, відповідно до вимог частини другої статті 64 ЖК Української РСР, слід брати до уваги, що такими є особи, які належать до членів сім`ї наймача, а інші можуть бути визнані такими, якщо доведуть наявність необхідних для того обставин. Зокрема, це особи, які постійно проживають з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
 
За змістом статті 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
 
Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК УРСР, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем.
 
У осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК УРСР). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.
 
При розгляді справи суди встановили, що спірне житлове приміщення надавалося ОСОБА_2 та її дочці ОСОБА_3 , за згодою яких у це приміщення вселився чоловік останньої - позивач по справі                      ОСОБА_1 . Належними та допустимими доказами підтверджено постійне проживання позивача у спірному житловому приміщенні. При цьому суди обґрунтовано виходили із недоведеності позивачем факту самоправного зайняття відповідачем спірного житлового приміщення.
 
При цьому матеріали справи не містять відомостей, що позивач у 1982 році у зв`язку із укладенням шлюбу з ОСОБА_3 вселився у спірне житлове приміщення за відсутності згоди наймачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , отже законно проживає у цьому житлі, а відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, що ОСОБА_1 вселився у вказану квартиру без згоди квартиронаймачів.
 
Встановивши, що позивач ОСОБА_1 , його дружина ОСОБА_3 та її матір ОСОБА_2 з 1982 року спільно проживали та вели спільне господарство, тому позивач проживав у спірному житлі як член сім`ї основного квартиронаймача, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що останній має право на визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. 
 
Разом із тим судами попередніх інстанцій надана правова оцінка того, що відсутність реєстрації місця проживання ОСОБА_1 у спірній квартирі не є доказом того, що він вселився у цю квартиру без згоди квартиронаймачів, тому доводи касаційної скарги в цій частині колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.
 
Враховуючи викладене, доводи касаційної скарги про відсутність законних підстав для визнання позивача квартиронаймачем спірного житла є безпідставними та такими, що не відповідають обставинам та матеріалам справи.
 
За таких обставин безпідставними та необґрунтованими є також аргументи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права.
 
Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.
 
Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.
 
Із урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24 травня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду               від 03 жовтня 2019 року - без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
                                                                                                           
О. М. Осіян 
                                                                                                        
Н. Ю. Сакара