РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2021 року
м. Рівне

Справа № 555/1926/20
Провадження № 22-ц/4815/319/21

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючого Ковальчук Н. М.        
суддів: Боймиструка С. В., Шимківа С. С.

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ;
відповідач – ОСОБА_2 

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 03 грудня 2020 року у складі судді Собчука А. Ю., ухвалене в м. Березне Рівненської області о 13 годині 14 хвилини, повний текст рішення складено 04 грудня 2020 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що перебувала у шлюбі з відповідачем, який на даний час розірвано. Від шлюбу вони мають неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Донька сторін знаходиться на її утриманні, і на даний час навчається в інституті прокуратури та кримінальної юстиції Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого на стаціонарі за контрактом згідно договору про надання освітніх послуг № 269/1ф від 31.01.2020 року, платна форма навчання. Зважаючи на рівність батьківського обов`язку щодо утримання дитини вважає, що з відповідача слід стягнути половину понесених нею витрат на навчання дитини в університеті, проживання в гуртожитку та проїзд дочки до місця навчання, що в загальній сумі становить 18 470 грн.

Рішенням Березнівського районного суду Рівненської області від 03 грудня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції вмотивоване тим, що навчання дитини у вищих навчальних закладах для здобуття професійної освіти та проживання в гуртожитку на період навчання закон не відносить до тих особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат з батьків на утримання дитини, про що заявлено позов, та регулюється іншою нормою матеріального закону, зокрема, з відповідача на користь позивача за рішенням суду підлягають стягненню аліменти до досягнення дочкою повноліття або стягнення аліментів  на повнолітню дитину, яка продовжує навчання. 

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі вказує на помилковість висновку суду про те, що стягнення витрат на навчання дочки не є додатковими витратами на утримання дитини та пояснює, що відповідач сплачував на утримання дочки аліменти в розмірі 1450 грн щомісячно в період з серпня 2019 року по листопад 2020 року. Додає, що, при цьому, необхідно витратити на дочку за період з 01.12.2019 по 01.07.2020 року 44986 грн. з розрахунку прожиткового мінімуму, встановленого державою. Зазначає про несправедливість судового рішення, яким на відповідача покладено 1/3 частину витрат на утримання дочки, а на неї 2/3 та вважає, що цим порушено принцип рівності обов`язку батьків щодо їхньої дитини. З наведених міркувань просила суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення її позовних вимог в повному обсязі.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_2 вважає рішення місцевого суду законним та обґрунтованим, просить залишити його без зміни, а апеляційну скаргу – без задоволення.

Дослідивши матеріали та обставини справи  на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що в її задоволенні слід відмовити,  а оскаржуване рішення залишити без змін. 

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що сторони по справі є батьками неповнолітньої дитини – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданого відділом РАЦС Березнівського районного управління юстиції Рівненської області 03.01.2003 року, актовий запис № 3.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 , виданого відділом РАЦС Березнівського районного управління юстиції Рівненської області 21.05.2013 року.

Рішенням Березнівського районного суду Рівненської області від 27 травня 2020 року з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання доньки в розмірі 30 % від всіх доходів на дитину щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня набрання законної сили рішенням суду і до  досягнення дитиною повноліття.

Як встановлено судом, дитина сторін навчається в Інституті прокуратури та кримінальної юстиції Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого, на денній формі навчання за контрактом, згідно договору про надання освітніх послуг № 269/1ф від 31.01.2020 року, платна форма навчання.

Дочка сторін у зв`язку із стаціонарною формою навчання проживає у гуртожитку навчального закладу, розташованого у м. Харкові.
Статтею 185 СК України передбачено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснив, що до передбаченої ст. 185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. При одночасному розгляді вимог про стягнення аліментів і додаткових витрат їх має бути визначено у рішенні окремо (п. 18 постанови).

До особливих обставин, викладених у ст.185 СК України, закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей, страждає на тяжку хворобу, є калікою. Особливі обставини можуть бути зумовлені як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, навчання дитини відповідно до навиків та здібностей дитини, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Такі особливі обставини є індивідуальними у кожному конкретному випадку.

Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей людини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки МСЕК, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат (на лікування, на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо).

Звертаючись до суд з цим позовом, ОСОБА_1 такими особливими обставинами, які потребують додаткових витрат, вказала навчання спільної з відповідачем дочки у вищому навчальному закладі, розташованому у іншому місті, що в свою чергу потребує окрім витрат по оплаті навчання, також і витрат на проїзд до місця навчання і назад, проживання в гуртожитку.

Разом з тим, витрати на навчання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, законом відносяться до іншої категорії витрат, які можуть стягуватися в судовому порядку з того із батьків дитини, який проживає окремо від дитини.

Так, відповідно до ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.

Статтею 13 ЦПК України встановлено принцип диспозитивності цивільного судочинства, який полягає в тому, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Позивачкою заявлено позовні вимоги про стягнення додаткових витрат на утримання дитини на підставі ст.185 СК України, тоді як такі витрати (по оплаті навчання, на проїзд до місця навчання і назад, проживання в гуртожитку) не є додатковими витратами в розумінні зазначеної статті, якою обґрунтовано позов.

Доводи апеляційної скарги про несправедливість рішення суду першої інстанції, яке виявилося у фактичному непропорційному поділі між батьками витрат на утримання дитини та порушення принципу рівності обов`язків батьків по утриманню дитини, апеляційним судом відхиляються з тих міркувань, що відмова у задоволенні позову ґрунтується на помилковому визначенні позивачкою підстав для заявлених позовних вимог. Судом, при цьому, не заперечуються факти понесення позивачкою витрат на навчання дочки, на її проживання в гуртожитку, на проїзд до місця навчання і назад, не заперечується обов`язок обох батьків дитини нести витрати на її утриманні в рівних частинах, однак в межах заявлених позовних вимог на підставі ст. 185 СК України це питання не може бути вирішене Навчання дитини у вищих навчальних закладах для здобуття професійної освіти та проживання в гуртожитку на період навчання не відносить до тих особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат з батьків на утримання дитини та регулюється іншою нормою матеріального закону, зокрема з відповідача на користь позивача за рішенням суду підлягають стягненню аліменти до досягнення дочкою повноліття або стягнення аліментів  на повнолітню дитину, яка продовжує навчання. Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 у справі № 569/6838/15-ц. 

Оцінивши обставини справи у взаємозв`язку із нормами закону, що регулює дані правовідносини, апеляційний суд приходить до переконання, що відмова місцевого суду у задоволенні позовних вимог про стягнення додаткових витрат на дитину, які по суті зводяться до вимог про відшкодування витрат на навчання дитини у вищому навчальному закладі, витрат на проїзд, витрат на проживання в гуртожитку, є законю та обґрунтованою.

Відхиляючи апеляційну скаргу, апеляційний суд враховує, що позивачка не позбавлена права на звернення до відповідача як батька дитини з позовом про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, в порядку ст. 199 СК України.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом
на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. 

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції  були правильно, всебічно і повно встановлені  обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 03 грудня 2020 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 03 березня 2021 року.

Головуючий                                                        Ковальчук Н. М.
Судді:                                                                Шимків С. С.
                                                                       Боймиструк С. В.