Дата документу 12.01.2021 Справа № 335/10195/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/10195/19  Головуючий у 1 інстанції: Калюжна В.В.
Провадження № 22-ц/807/388/21         Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12січня 2021 року         м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого:        Кочеткової І.В.,
суддів:         Кримської О.М.,
        Дашковської А.В., 
секретар:       Волчанова І.М., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом   ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння, 
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 в особі адвоката Ями Дмитра Миколайовича на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 жовтня 2020 року, 
ВСТАНОВИВ:
У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про витребування із незаконного володіння ОСОБА_2 нерухомого майна. В обґрунтування позову зазначила, що 17 жовтня 2000 року за договором купівлі-продажу придбала та зареєструвала на своє ім`я житловий будинок АДРЕСА_1 . У квітні 2019 дізналася, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07.07.2010 було визнано право власності на вказаний будинок за її сином ОСОБА_3 , проте участі у судовому засіданні вона не приймала, доручень на представництво її інтересів не надавала, про розгляд справи судом першої інстанції обізнана не була. Рішенням цього ж суду від 06.03.2014 право власності на вказаний будинок було визнано за відповідачкою ОСОБА_4 . В подальшому за її апеляційними скаргами вказані судові рішення були скасовані судом апеляційної інстанції. Оскільки жодних правочинів з відчуження майна вона не вчиняла, воно вибуло з її власності на підставі неправомірного рішення суду, яке скасовано, просила суд витребувати вищевказане нерухоме майно з незаконного володіння відповідача ОСОБА_2 та стягнути судові витрати.
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 жовтня 2020 рокузалишено без задоволення позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння.
Судове рішення мотивовано тим, що нерухоме майно – житловий будинок «А», площею 35,8 кв.м., яке придбала позивач за договором купівлі-продажу у 2000 році, відсутнє. Станом на 22.06.2010 – дату ухвалення судового рішення про визнання за ОСОБА_3 права власності на житловий будинок існувало інше майно – житловий будинок Е, площею 506, 4 кв.м., який не вибував із власності позивачки, а отже відсутні підстави для його витребування із володіння ОСОБА_2 . 
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 в особі адвоката Ями Д.М.,  посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд ухвалив помилкове рішення, оскільки не встановив дійсні обставини справи, не врахував те, що постановою Запорізького апеляційного суду від 22.10.2019 було відмовлено у задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, а тому правові підстави набуття відповідачем права власності відпали, спірне майно повинно бути повернуто законному власнику, тобто апелянту. Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції проігнорував преюдиційні факти, які були вже встановлені судовими рішеннями. Оскільки рішення суду, на підставі яких припинено право власності позивача і визнано право власності за відповідачем, скасовані, слід вважати, що будинок вибув з володіння ОСОБА_1 поза її волею, а тому вона вправі витребувати майно від добросовісного набувача за правилами ст.388 ЦК України.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 – адвокат Карабак В.А. зазначила, що апеляційна скарга ОСОБА_1 є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. На думку представника відповідача, позивачем не надано доказів, що вона була власником житлового будинку літ. «Е», площею 506,4 кв.м, оскільки предметом договору купівлі-продажу був будинок «А», площею 35,8 кв.м. Відповідач набула право власності на інший об`єкт нерухомості - житловий будинок «Е», площею 506,4 кв.м, власником якого позивачка ніколи не була. На момент вирішення спору судом першої інстанції будинок, що належав позивачці у 2010 році, відсутній, а отже відсутні і підстави для його витребування у відповідача. Вважає, що позивачем пропущений строк позовної давності, оскільки позивач не могла не знати про припинення свого права власності на спірний будинок за судовим рішенням у 2010 році. Просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника позивача адвоката Ями Д.М., заперечення ОСОБА_2 і її представників адвокатів Карабак В.А. та Шкабури О.В., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на такі обставини.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Корицьким О.Д., зареєстрованого в реєстрі за №4404 від 17.10.2000 року, належало нерухоме майно, а саме: житловий будинок по АДРЕСА_1 (а.с. 10).
Згідно з п. 1 Договору, позивач купила житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
На земельній ділянці розміром 537 кв.м. знаходиться, зокрема, житловий будинок, термозит., 1/2 цегл., жилою площею 35,8 кв.м., зазначений в плані літерою «А».
Згідно з описом, зазначеним у технічному паспорті ОП «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» на житловий будинок АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_1 : літ. «А» - знесено (а.с. 199).
Відповідно до державного акту на право приватної власності на землю ІІІ-ЗП № 029427, ОСОБА_1 на підставі рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 25 липня 2002 р. № 232/96 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0777 га в межах згідно з планом на території АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель (а.с.11).
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07.07.2010 року №2-3764/2010 позов ОСОБА_3 задоволено, скасовано попередню реєстрацію права власності на житловий будинок під літ. «А», жилою площею 35,8 кв.м., літню кухню під літ. «Б», гараж під літ. «В», убиральню під літ. «Г», паркани № № 1,4, водогін під № 3, сарай під літ. «Б-1», що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 17 жовтня 2000 року № 4404.
Визнано об`єктами нерухомого майна будівлі та споруди, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: житловий будинок під літ. «Е», прибудова під літ. «е», мансарда під літ. «мс», мансарда під літ. «мс1», мансарда під літ. «мс2», підвал під Е під літ. «пд», визнано за ОСОБА_3 право власності на об`єкти нерухомого майна, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: житловий будинок під літ. «Е», прибудова під літ. «е», мансарда під літ. «мс», мансарда під літ. «мс1», мансарда під літ. «мс2», підвал під Е під літ. «пд», паркан під № 5, ворота під № 6 (а.с.143-145).
ОСОБА_3 зареєстрував право власності на вказаний будинок 19 квітня 2013, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №3430268 від 15.05.2013, відповідно до якого ОСОБА_3 на праві приватної власності належав житловий будинок, загальною площею 506,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі рішення суду від 07.07.2010 року №2-3764/2010 (а.с.12).
Отже, станом на 07.07.2010 , тобто на момент ухвалення судового рішення предметом спору між ОСОБА_1 і її сином ОСОБА_3 були об`єкти нерухомого майна, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: житловий будинок під літ. «Е», прибудова під літ. «е», мансарда під літ. «мс», мансарда під літ. «мс1», мансарда під літ. «мс2», підвал під Е під літ. «пд», паркан під № 5, ворота під № 6 (а.с.143-145). 
Постановою Запорізького апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07 липня 2010 року скасовано, і ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 (а.с.147-148). 
Отже вказаним судовим рішенням відновлено право власності ОСОБА_1 на спірний об`єкт нерухомості.
Іншим рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06.03.2014 розірвано шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , визнано за ОСОБА_5 право власності на житловий будинок літ. Е, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 14), яке ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 09.09.2014 року залишено без змін (а.с. 36-37).
ОСОБА_6 зареєструвала право власності на вказаний будинок об`єкт нерухомого майна: житловий будинок літ. Е, опис об`єкта нерухомого майна, а саме: прибудова літ. «е», мансарда над літ. Е - «мс», мансарда над літ. «е» - «мс1», мансарда літ. «мс2», підвал під Е. - літ. «пд», загальною площею 506,4 кв.м.
Проте, постановою Запорізького апеляційного суду від 17 грудня 2019 року вищевказане рішення суду першої інстанції в частині поділу майна подружжя скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову (а.с. 214-216).
Отже постановою апеляційного суду від 17 грудня 2019 року фактично припинено право власності відповідачки на спірний об`єкт нерухомості.
Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду справи не було встановлено обставин, що підтверджують правомірність вимог позивача про повернення їй спірного майна із чужого незаконного володіння, зокрема фактів, які доводять про необізнаність позивача про перебування спірного майна у власності її сина, а в подальшому у відповідачки.
На думку суду першої інстанції, в матеріалах справи немає належних, достатніх і допустимих доказів наявності права власності позивачки на спірний об`єкт нерухомості станом на час розгляду справи по суті, а на підтвердження наявності у позивача суб`єктивного матеріального права на витребування майна із чужого незаконного володіння позивач повинна надати суду відповідні належні докази, що підтверджують її право на зазначене майно.
З висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується, виходячи з такого.
За змістом статей 317, 318 Цивільного кодексу України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 321 цього Кодексу).
Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 Цивільного кодексу України .
Здійснення власником свого права власності передусім полягає у безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, а саме: володіння, користування, розпорядження майном.
У статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.
Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.
Установивши, що спірний житловий будинок вибув із володіння власника поза її волею на підставі судового рішення, яке в подальшому було скасовано, і що відповідач набула право власності на спірний будинок в порядку поділу майна подружжя за судовим рішенням, яке також скасовано судом апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про недоведеність позовних вимог.
Скасування судом апеляційної інстанції судового рішення про визнання за відповідачкою права власності на спірний будинок свідчить про те, що підстави набуття останньою права власності відсутні, а тому спірне майно повинно бути повернуто законному власнику ОСОБА_1 .

Доводи скаржника знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду, є законними та обґрунтованими, в зв`язку чим колегія суддів доходить висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 .
Заперечення відповідача про те, що позивач ніколи не була власником житлового будинку «Е» не мають правового значення, оскільки станом на 07.07.2010 , тобто на час ухвалення судового рішення про припинення права власності ОСОБА_1 , предметом спору між позивачкою і її сином ОСОБА_3 був спірний будинок «Е».
Посилання відповідача на те, що ОСОБА_1 пропущено строк позовної давності, є неспроможними, оскільки ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм ст.ст. 256, 261 ЦК України. 
Судові рішення, якими ОСОБА_1 була неправомірно позбавлена права власності на спірний об`єкт нерухомості, скасовані у жовтні і грудні 2019 року, з відповідним позовом до суду ОСОБА_1 звернулася у вересні 2019 , тобто в межах встановленого ст. 257 ЦК України строку позовної давності.
Доводи відповідача про те, що спірний будинок був збудований нею і її чоловіком після 2010 року є неспроможними, оскільки не відповідають фактичним обставинам справи. 
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). 

Відповідно до ч.13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інтонації, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно квитанцій, які містяться в матеріалах справи ОСОБА_1 сплатила 6000,00 грн. судового збору за звернення до суду першої інстанції із вказаним позовом та 9000,00 грн. при подачі апеляційної скарги.
Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, вказані кошти повинні бути стягнуті із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .
Керуючись ст.ст.367,376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі адвоката Ями Дмитра Миколайовича задовольнити.
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 жовтня 2020 року у цій справі скасувати.
Позовні вимоги  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння – задовольнити.
Витребувати у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 нерухоме майно: житловий будинок літ. Е, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ) судовий збір в розмірі 15000,00 гривень ( п`ятнадцять тисяч гривень 00 копійок).
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково. 
Повний текст постанов складено 14 січня 2021 року.

Головуючий: І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська