10.03.21
22-ц/812/591/21
Єдиний унікальний номер судової справи: 490/8538/19
Номер провадження: 22-ц/812/337/21
Номер провадження: 22-ц/812/591/21 Суддя - доповідач апеляційного суду: Крамаренко Т.В.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2021 року                                                       м. Миколаїв
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:
головуючого - Крамаренко Т.В.,
суддів - Базовкіної Т.М., Царюк Л.М., 
із секретарем судового засідання - Цуркан І.І.,
без участі сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами 
ОСОБА_1 та Державної казначейської служби України 
на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 грудня 2020 року, ухваленого під головуванням судді - Гуденко О.А. в приміщенні того ж суду о 14 - 00 хв. по справі за позовом ОСОБА_1 до Центрального відділу Державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (надалі - Центральний відділ ДВС), Державної казначейської служби України про стягнення збитків та моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Центрального відділу ДВС, Державної казначейської служби України про стягнення збитків та моральної шкоди.
В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначала, що рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 липня 2013 року, яке набрало законної сили 06 серпня 2013 року з Кредитної спілки «Флагман» на її користь стягнуто грошові кошти в сумі 70 283,50 грн. на підставі якого видано виконавчий лист № 490/239/2013 від 26 вересня 2013 року. 05 листопада 2013 року вона вперше звернулась до Центрального відділу ДВС із заявою про відкриття виконавчого провадження та додала оригінал виконавчого листа. 06 листопада 2013 року постановою старшого державного виконавця Центрального ВДВС Іккес Н.О. було відкрито виконавче провадження (ВП № 40602026). 19 грудня 2013 року постановою державного виконавця виконавчий лист повернуто стягувачу без виконання у зв`язку з тим, що у боржника відсутнє майно та кошти на розрахункових рахунках, а вжиті державним виконавцем заходи щодо розшуку майна на яке можливо звернути стягнення виявилися без результативними. Між тим, з Витягу з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень від 05 квітня 2017 року вбачається, що по ВП № 40602026 – жодних виконавчих дій по розшуку боржника та його майна державним виконавцем ОСОБА_2 проведено не було, що свідчить про свідоме ігнорування державним виконавцем норм ч.2 ст. 40 та ч.1 ст. 55 Закону України «Про виконавче провадження».
В подальшому позивачка неодноразово, а саме: 20 січня 2014 року, 18 лютого 2016 року пред`являла до виконання виконавчий лист, на виконання якого постановою державного виконавця від 28 січня 2014 року, 23 березня 2016 року було відкрито виконавче провадження, проте відповідно до постанов від 11 грудня 2015 року, 28 вересня 2017 року виконавчий лист повернуто стягувачу без виконання, а останній раз повідомленням від 16 січня 2019 року виконавчий документ повернуто їй без прийняття до виконання, оскільки стягувач не надав підтвердження сплати авансового платежу.
Посилаючись на вказані обставини, та на те, що Центральний ВДВС свідомо нехтує судовими рішеннями щодо зобов`язання відновити виконавче провадження і з часу постановлення ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва суду від 18 січня 2018 року та від 23 квітня 2019 року, яка в цій частині ніким не оскаржувалася, до теперішнього не відновив виконавче провадження, незважаючи на численні звернення стягувача, та своєчасне направлення відповідних ухвал та постанов суду на адресу державної виконавчої служби.
Звертає увагу на те, що з часу відкриття виконавчого провадження в 2013 році державними виконавцями Центрального відділу ДВС не вчинялося належних необхідних виконавчих дій щодо виконання рішення суду, а виконавчий лист повертався стягувачу без виконання з підстав не виявлення майна боржника, свідомо ігноруючи інші виконавчі дії, які повинен був вчиняти згідно Закону України «Про виконавче провадження».
Вважає, що бездіяльність державної виконавчої служби була доведена судовими рішеннями та підтверджується матеріалами справи, посилаючись на положення ст.23, 1173, 1174 ЦК України, на рішення ЄСПЛ у справі «Войтенко проти України», «Горнсбі проти Греції», вважає, що відбувається порушення з боку Держави Європейської конвенції за п.1 ст. 6 - стосовно тривалого невиконання рішення суду від 11.09.2012 року, п.1 ст.1 протоколу № 1 - втручання у право мирного володіння майном, ст. 13 Європейської конвенції - щодо відсутності ефективних юридичних засобів захисту та забезпечення виконання рішення суду, яке є обов`язковим для виконання і таке повинного гарантуватися саме Державою.
Завдану їй моральну шкоду з урахуванням практики Європейського суд з прав людини оцінює в три тисячі Євро, що еквівалентно 83 820 грн. (справа ОСОБА_3 та інші проти України). Також вона та її представник майже сім років вимушені були неодноразово приїздити до м. Миколаєва з м. Южноукраїнська, щоб звертатися до державного виконавця з різного роду с заявами та скаргами, а також багаторазово звертатися до суду за захистом своїх прав стягувача у виконавчому провадженні, вона дуже хвилювалася, вимушена була винаймати адвоката, в неї погіршився сон, підвищився тиск, розпочалась дратівливість.
Враховуючи викладене просила стягнути з Державного бюджету України на свою користь грошові кошти у сумі 232 412, 25 грн., в тому числі: матеріальний збиток в розмірі не стягнутої на її користь суми за рішенням суду 70 286, 50 грн.; інфляційні втрати в розмірі – 67 404,75 грн.; три відсотки річних в розмірі 10 901 грн., та 83 820 в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошові кошти в рахунок компенсації моральної шкоди в розмірі 15 000 грн. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Рішення суду мотивоване тим, що установлений судами факт бездіяльності державного виконавця у виконавчому провадженні не може бути підставою для покладення на державу цивільно-правової відповідальності у вигляді відшкодування стягувачу шкоди, яка дорівнює вартості заборгованості боржника у цьому виконавчому провадженні. Суд дійшов висновків про відсутність причинно-наслідкового зв`язку між бездіяльністю відповідачів і шкодою, завданою неповерненням ОСОБА_1 заборгованості за депозитним вкладом, про яке остання заявляє. Крім того, суд вважає такі доводи позивача безпідставними, оскільки в даному випадку держава не може замінити боржника в зобов`язаннях про повернення зазначеної грошової суми.
Разом з тим, суд погодився з тим, що наведені позивачкою факти можуть свідчити про надзвичайну тривалість виконавчого провадження у справі, яке триває з листопада 2013 року, що на дату звернення до суду позивачки з позовом становило майже 7 років. За такий строк орган державної виконавчої служби мав би закрити провадження або забезпечити реальне примусове виконання рішення суду. За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що права позивачки, які були порушені бездіяльністю відповідача, мають бути відновлені шляхом відшкодування моральної шкоди, розмір якої визначено за критеріями, що мають істотне значення та відносяться до характеру порушень і обставин справи, що є юридичним захистом прав позивача національним судом України, а не міжнародною судовою установою, яка захищає такі права у разі неотримання особою ефективного національного засобу юридичного захисту. Доводи позивача щодо стягнення з держави грошових коштів в рахунок компенсації моральної шкоди у розмірі 83 820 грн. суд визнав необґрунтованими, тим більше, що у наведених позивачем прикладах практики ЄСПЛ мова йдеться про невиконання судових рішень, в яких боржником є сама держава, а не юридична особа приватного права, як в дійсних правовідносинах сторін.
Не погодившись із вказаним рішенням суду через його незаконність та необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати та стягнути з Державного бюджету України на свою користь грошові кошти у сумі 232 412, 25 грн., в тому числі: матеріальний збиток в розмірі не стягнутої на її користь суми за рішенням суду 70 286, 50 грн.; інфляційні втрати в розмірі - 67 404,75 грн.; три відсотки річних в розмірі 10 901 грн., та 83 820 в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Апеляційна скарга мотивована тим, що за змістом ч. 1 ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів Державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (п.п. 3 п. 4 цього Положення), а тому твердження суду першої інстанції про те, що між позивачем та відповідачем ДКС України відсутні будь-які грошові зобов`язання, так і не договірні зобов`язання, не заслуговують на увагу. 
Вказувала на неврахування судом першої інстанції висновку викладеного у постанові Великої Палати Верховного суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, щодо застосування вимог ст. 625 ЦК України; висновку викладеного у постанові Верховного Суду у справі № 910/10156/17 від 10 квітня 2018 року щодо природи виникнення грошового зобов`язання, що призвело до прийняття невірного рішення.
Посилання у рішенні суду на те, що встановлений судами факт бездіяльності державного виконавця у виконавчому проваджені не може бути підставою для покладання на Державу цивільно-правової відповідальності у вигляді відшкодування стягувачу шкоди, яка дорівнює вартості заборгованості боржника у цьому виконавчому проваджені є такими, що суперечать нормам ст.56 Конституції України, ст. ст. 23,1174 ЦК України та не відповідають усталеній судовій практиці.
Також зазначала, що за змістом ст.625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочене грошове зобов`язання, а тому твердження суду про безпідставне стягнення з Держави Україна збитків з урахуванням індексу інфляції та 3% річних не відповідають нормам діючого законодавства.
Крім того, апелянт вказувала на невірний підхід до визначення розміру моральної шкоди, оскільки його здійснено без урахування практики Європейського суду.
В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України посилаючись на незаконність рішення в частині стягнення моральної шкоди, просила його скасувати та ухвалити нове судове рішення в цій частині про відмову у задоволенні позовних вимог.
Апеляційна скарга мотивована тим, що та обставина, що державний виконавець не забезпечив виконання судового рішення через відсутність у боржника майна не може бути безумовною підставою для відшкодування шкоди з Державного бюджету України. Вважає, що розмір моральної шкоди, визначений без урахування засад розумності та виваженості і не відповідає характеру немайнових втрат та обсягу моральних страждань. Для відшкодування особі шкоди позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної та матеріальної шкоди та причинний наслідковий зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. 
Відзиви на апеляційні скарги не надходили. 
Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.
Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).
Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами  ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі відповідає. 
З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 липня 2013 року з КС «Флагман» на користь ОСОБА_1 стягнуто кошти за договором про залучення внеску(вкладу) в сумі 70 286, 50 грн.
На виконання даного рішення 26 вересня 2013 року Центральним районним судом м. Миколаєва видано виконавчий лист № 490/239/13-ц, який 05 листопада 2013 року пред`явлено стягувачем до виконання до Центрального відділу ДВС.
Постановою старшого державного виконавця Центрального відділу ДВС від 06 листопада 2013 року відкрито виконавче провадження з виконання вищезазначеного виконавчого листа, який наступною постановою державного виконавця цього ж відділу від 19 грудня 2013 року повернуто стягувачу у зв`язку з відсутністю у боржника майна та коштів на розрахункових рахунках, на які може бути звернуто стягнення.
20 січня 2014 року ОСОБА_1 знову пред`явила до виконання до Центрального відділу ДВС виконавчий лист №490/239/13-ц.
Постановою старшого державного виконавця від 28 січня 2014 року відкрито виконавче провадження № 41734420 з виконання вищезазначеного виконавчого листа.
11 грудня 2015 року постановою державного виконавця виконавчий лист повернуто стягувачу у зв`язку з відсутністю у боржника майна та коштів, на які може бути звернуто стягнення.
18 лютого 2016 року ОСОБА_1 вчергове пред`явила до Центрального відділу ДВС для виконання вказаний виконавчий лист, на підставі якого державним виконавцем 23 березня 2016 року відкрито виконавче провадження №50552693.
28 вересня 2017 року постановою державного виконавця Центрального відділу ДВС виконавчий документ повернуто стягувачу у зв`язку з тим, що боржник за адресою, зазначеною у виконавчому листі, відсутній, господарську діяльність не здійснює, а майно, на яке може бути звернуто стягнення, відсутнє.
Як вбачається з інформації про виконавче провадження державним виконавцем здійснювалися запити до державних органів стосовно наявності майна та коштів. При з`ясуванні факту наявності нерухомого майна у власності боржника проводилися дії щодо можливості реалізації цього майна. Проте у зв`язку з відсутністю дозволу органу опіки та піклування на реалізацію виконавчі дії були припинені.
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 січня 2018 року скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Центрального відділу ДВС про повернення виконавчого документу стягувачу - задоволено. Скасовано постанову про повернення виконавчого документу стягувачу ст. державного виконавця Центрального відділу ДВС від 28 вересня 2017 року з примусового виконання виконавчого листа № 490/239/13-ц.
Як вбачається з постанови Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року, якою вказане рішення суду першої інстанції залишено без змін, відсутність посилання в ухвалі суду щодо зобов`язання державного виконавця відновити виконавче провадження не порушує права стягувача, оскільки відновлення виконавчого провадження у разі скасування постанови про повернення виконавчого провадження є прямим обов`язком державного виконавця згідно ч.1 ст. 41 Закону Україні «Про виконавче провадження» Крім того, скасуванням постанови державного виконавця про повернення виконавчого документу суд фактично визнав неправомірними дії державного виконавця, оскільки вказав, що при виконанні рішення суду він порушив норми Закону України «Про виконавче провадження». 
10 січня 2019 року ОСОБА_1 вчергове пред`явила до Центрального відділу ДВС для виконання вказаний виконавчий лист, проте старшим державним виконавцем 16 січня 2019 року винесено повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання. 
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 квітня 2019 року скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Центрального відділу ДВС про повернення виконавчого документу стягувачу - задоволено. Визнано неправомірною бездіяльність Центрального відділу ДВС під час виконання ухвали суду від 18 січня 2018 року справа №490/239/13-ц щодо непоновлення виконавчого провадження з примусового виконання рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 липня 2013 року. Скасовано повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання старшого державного виконавця Центрального відділу ДВС від 16 січня 2019 року з примусового виконання виконавчого листа № 490/239/13-ц.
Зазначена ухвала суду була направлена на виконання до Центрального відділу ДВС та отримана 07 травня 2019 року.
Як вбачається з наведених судових рішень, державним виконавцем не вичерпано усіх можливих дій щодо належного виконання рішення суду, здійснення яких передбачено Законом України «Про виконавче провадження», зокрема щодо з`ясування правового статусу приміщення, в якому зареєстровано КС «Флагман», вчинення необхідних дій щодо проникнення до цього приміщення, виявлення майна в цьому приміщенні, можливого опису та арешту цього майна, вимагання від матеріально відповідальних посадових осіб юридичної особи надання пояснень за фактом невиконання рішень або законних вимог державного виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження; у разі ухиляння боржника від виконання зобов`язань, звернення до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду керівника боржника-юридичної особи за межі України - до виконання зобов`язань за рішенням.
З відповіді начальника Центрального відділу ДВС від 17 липня 2019 року вбачається, що оскільки ухвалою суду від 23 квітня 2019 року скасовано повідомлення державного виконавця про повернення виконавчого документу без прийняття до виконання, у зв`язку з чим виконавче провадження не може бути відновлено у розумінні ст. 41 Закону України «Про виконавче провадження». Запропоновано скористатися правом стягувача на пред`явлення повторно виконавчого документу на примусове виконання до органів ДВС.
Згідно Інформації про Виконавче провадження станом на 10 грудня 2020 року за ВП 50552693 - до теперішнього часу виконавче провадження держаним виконавцем не відновлено та судове рішення про стягнення на користь позивачки боргу залишається не виконаним.
Як на підставу задоволення своїх позовних вимог позивачка посилається набездіяльність державної виконавчої служби щодо невиконання судового рішення, яка доведена судовими рішеннями внаслідок чого завдано збитків, моральної шкоди та які підлягають відшкодуванню на підставі ст. ст. 23, 1173, 1174 ЦК України
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 с. 13 ЦПК України).
Згідно із ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частина 1 ст. 1 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», та особливості їх виконання.
Відповідно до ч. 1 ст. 1173 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. 
Частиною 1 статті 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази.
Частиною 2 ст. 22 ЦК України визначено, що збитками є:
1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);
2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо) (ч. 4 ст. 22 ЦК України). 
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.
Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Як вбачається протиправність бездіяльності органу державної виконавчої служби щодо несвоєчасного поновлення виконавчого провадження з примусового виконання заочного рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 березня 2013 року встановлена судом та не оскаржується сторонами. 
ОСОБА_1 , звертаючись до суду зазначала, що майнова шкода, яка підлягає відшкодуванню внаслідок такої протиправної бездіяльності визначається нею у розмірі стягнутої за заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 березня 2013 року та не повернутої їй, як стягувачу у виконавчому провадженні, суми у розмірі 70 286,50 грн.
Отже, позивачка фактично вважає, що орган Державної виконавчої служби, за протиправність бездіяльності якого відповідає Держава, повинен сплатити за боржника, яким за вказаним рішенням суду є КС «Флагман», кошти у зазначеній сумі. Однак, зазначене рішення суду ще не виконано.
Проте з огляду на встановлені обставини та наведені норми права, колегія суддів вважає такі доводи ОСОБА_1 безпідставними, висновок суду першої інстанції про те, що в даному випадку держава не може замінити боржника в зобов`язаннях про повернення зазначеної грошової суми, є вірним.
Крім того, на зазначену суму позивачем обраховані інфляційні витрати у розмірі 67 404,75 грн. та три відсотки річних, що складає 10 901 грн., які відповідно ч. 2 ст. 625 ЦК України повинні покладатися на боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання. В даному випадку таким боржником є КС «Флагман», яка не виконала свої зобов`язання по поверненню коштів позивачу.
Більш того, невиконання рішення суду не може напряму ототожнюватися із завданою позивачеві майновою шкодою, оскільки остаточно не втрачена можливість стягнення грошових коштів з боржника. Невиплачені позивачеві кошти на виконання судових рішень, ухвалених на його користь, не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі ст. ст. 1173, 1174 ЦК України. Наслідком такого відшкодування буде подвійне стягнення коштів.
Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 23 грудня 2019 року у справі № 752/4110/17 (провадження № 61-20325св18), від 12 березня 2020 року у справі  № 757/74887/17-ц (провадження № 61-11090св19), від 03 червня 2020 року в справі № 642/3839/17 (провадження № 61-37856св18) та від 12 серпня 2020 року в справі № 761/7165/17 (провадження № 61-20203св19).
Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом не враховані постанова Великої Палати Верховного суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц та постанова Верховного Суду у справі № 910/10156/17 від 10 квітня 2018 року в тій частині, що грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки за змістом позовних вимог позивачка просить стягнути саме суму боргу у розмірі 70 286,50 грн. та саме з цією сумою неповернутого боргу пов`язує відшкодування інфляційних втрат та три відсотки річних, як відповідальність за порушення грошового зобов`язання.
Принцип диспозитивності цивільного судочинства зобов`язує суд розглядати справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
З огляду на таке, колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, що інших позовних вимог ОСОБА_1 не заявляла та іншими юридичними фактами їх не обґрунтовувала, а відтак суд першої інстанції розглянув позов в межах вимог та доводів позовної заяви.
Також колегія суддів погоджується з висновком суду про наявність підстав для стягнення моральної шкоди. 
Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Частиною другою статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала, у визначених цією нормою випадках, який не є вичерпним, оскільки пункт 3 передбачає, що її відшкодування можливе за наявності інших випадків, передбачених законом.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Компенсація моральної шкоди, зважаючи на її сутність не має та не може мати точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи, що будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз та в кожному конкретному випадку такий розмір має бути різним з урахуванням обставин справи, поведінки сторін та наслідків такої поведінки.
Як встановлено, що саме протиправною бездіяльністю відповідача - органу Державної виконавчої служби було порушено право позивачки, як стягувача, щодо своєчасного поновлення виконавчого провадження з примусового виконання судового рішення, у зв`язку з чим остання вимушена докласти додаткових зусиль для захисту свого порушеного права, внаслідок чого відчувала страждання, певні морально-психологічні емоції (моральну шкоду).
Визначаючи розмір  компенсації  моральної шкоди,  суд першої інстанції  врахував ступінь та глибину моральних страждань  ОСОБА_1 , характер протиправної бездіяльності Центрального відділу ДВС, тривалість та обсяг завданих страждань, а відтак колегія погоджується, що достатньою сумою відшкодування моральної шкоди є розмір у 15 000 грн., що відповідає принципу розумності та справедливості.
Доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України про недоведеність факту заподіяння моральної шкоди не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи, тобто вина органу влади у даному випадку презюмується.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про необхідність при визначенні розміру моральної шкоди виходити із розміру справедливої сатисфакції, яку визначає ЄСПЛ у своїх рішеннях при встановленні порушення державами Конвенції, безпідставні, оскільки позивач у даному випадку помилково ототожнює поняття моральної шкоди та поняття справедливої сатисфакції, які за своїм правовим змістом є різними. Зокрема, поняття справедливої сатисфакції міститься у ст. 41 розділу ІІ Конвенції, який врегульовує питання організації і діяльності ЄСПЛ, тобто є його внутрішньою процедурною нормою. При цьому, колегія суддів виходить з того, що поняття справедливої сатисфакції, вжите у ст.41 Конвенції, є значно ширшим, ніж поняття моральної шкоди, вжите у законодавстві України.
Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_1 на неврахування судом практики ЄСПЛ в аналогічній справі щодо справедливої сатисфакції, зокрема, у справі «Харчук та інші проти України», оскільки як вказувалося вище, справедлива сатисфакція не тотожна моральній шкоді.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00,  § 23, ЄСПЛ,  від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Інші в апеляційних скаргах доводи зводяться до підстав позову та заперечень на позов та які були предметом дослідження в суді першої інстанції, яким суд надав відповідну правову оцінку з урахуванням всіх фактичних обставин справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, і з якою погоджується колегія суддів. 
За таких обставин, доводи апеляційних скарг не спростовують обґрунтованих висновків суду, а тому апеляційні скарги на підставі ст. 375 ЦПК України підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду, яке ухваленням з додержанням норм матеріального та процесуального права -  залишенню без змін. 
Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України колегія суддів, - 

п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Державної казначейської служби України залишити без задоволення.
Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 грудня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Головуючий Т.В. Крамаренко
Судді: Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 10 березня 2021 року.