ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/3822/20                                                  Головуючий у І інстанції - Маруліна Л.О.
                                                                                      Суддя-доповідач - Мельничук В.П.                                                                            

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  16 березня 2021 року                                                                               м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

                Головуючого-судді:                  Мельничука В.П.        
                                                   суддів:               Лічевецького І.О., Оксененка О.М.,   

розглянувши у порядку письмового провадження  апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 листопада 2020 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича комерційна фірма "Донбас-Термо" до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення

В С Т А Н О В И Л А:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича комерційна фірма "Донбас-Термо" звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві, в якому просило:
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у м. Києві від 07.02.2020 року № 0003910504, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в акті перевірки Відповідачем не наведено фактичних даних, які б засвідчували наявність у платника податків наміру набути безпідставну податкову вигоду, оскільки реальність здійснення господарських операцій Позивача із контрагентом ТОВ "Спец-Альянс Груп" підтверджується відповідними первинними документами, а саме договором, який не визнано нечинним у судовому порядку, довідками про вартість виконаних робіт, актами приймання виконаних робіт, податковою накладною. Крім того, Позивачем перевірялося, що на момент здійснення господарських операцій контрагент перебував у реєстрі платників податкові на додану вартість.
Відтак, прийняття спірного податкового повідомлення-рішення не відповідає нормам чинного законодавства та фактичним обставинам.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 листопада 2020 року адміністративний позов задоволено повністю. 
Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у м. Києві від 07.02.2020 року №0003910504, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) у сумі 483 836,00 грн.
Не погоджуючись з вищезазначеним судовим рішенням, Головне управління ДПС у м. Києві подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. 
В апеляційній скарзі Відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті. Також Відповідачем вказано, що за спірними операціями оформлені окремі первинні документи без фактичного виконання контрагентами обумовлених операцій, чим створювалась видимість (зовнішні ознаки) реального здійснення операцій та правомірності формування спірних сум податкових вигод, наслідком чого є отримання Позивачем необґрунтованої податкової вигоди. Сам факт наявності у Позивача податкових/видаткових накладних, виписаних від імені постачальника, не є безумовним доказом реальності господарських операцій з ним, якщо інші обставини свідчать про недостовірність інформації в цих документах. 
Крім того, Відповідачем зауважено, що відповідно до протоколу допиту громадянина ОСОБА_1 про непричетність до створення та ведення фінансово-господарської діяльності контрагента Позивача - ТОВ "Спец-Альянс Груп", підписи якого начебто містяться на первинній документації, поданій на перевірку податковому органу Позивачем, ОСОБА_1  невідомо хто підписував від нього довіреності та фінансову звітність ТОВ "Спец-Альянс Груп".
Відзиву Позивача на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило, що не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, згідно з п. 3 ч. 1   ст. 311   КАС України, яким передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Відповідно до ч. 1 ст. 308            КАС України   суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що у період з 09.01.2020 року по 11.01.2020 року на підставі направлення від 28.12.2019 року № 72081/10/26-15-05-04-03, відповідно до підпункту 78.1.4 пункту 78.1 статті 78, статті 79 Податкового кодексу України, Головним управлінням ДПС у м. Києві (код ЄДРПОУ 43141267) проведено документальну позапланову виїзну перевірку Товариства і обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича комерційна фірма "Донбас- Термо" (код ЄДРПОУ 31445803) з питань дотримання вимог податкового законодавства з податку на за грудень 2017 року та квітень, травень, червень та липень 2018 року показників декларації з податку на додану вартість при здійсненні фінансово-господарських відносин з ТОВ "Спец-Альянс Груп" (код ЄДРПОУ 41163865) за результатами якої складено Акт № 49/26-15-05- 04-03/31445803 від 15.01.2020 року.
Висновками до Акту перевірки встановлено порушення ТОВ "НВКФ "Донбас - Термо" вимог зокрема: пункту 185.1 статті 185, пунктів 198.1, 198.3, 198.6. статті 198, пункту 200.1 статті 200 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість що підлягає сплаті (перерахуванню) до державного бюджету на загальну суму 322 557 грн., у т. ч.: за грудень 2017 року на суму 28894 грн.; за квітень 2018 року на суму 176663 грн.; за травень 2018 року на суму 54478 грн., за червень 2018 року на суму 40102 грн.; за липень 2018 року на суму 22420 грн. 
Вказані висновки обґрунтовані тим, що проведеною перевіркою не підтверджено документально реальність здійснення ТОВ "НВКФ "Донбас-Термо" господарських операцій у перевіряємому періоді з ТОВ "Спец-Альянс Груп" (код ЄДРПОУ 41163865).
На підставі Акту перевірки № 49/26-15-05-04-03/31445803 від 15.01.2020 року Відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 07.02.2020 року № 0003910504, яким Позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем: за податковими зобов`язаннями 322   557, 00 грн.; за штрафними санкціями 161 279, 00 грн.
Вважаючи вказане податкове-повідомлення рішення протиправним, Позивач звернувся до адміністративного суду з даним адміністративним позовом. 
Задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду належних і достатніх доказів, які спростовували б твердження Позивача, а відтак, не довів правомірності винесених на підставі Акту перевірки від 13.06.2018 року №1755/28-10-14-01/36511938 оспорюваного податкового повідомлень-рішення. При цьому, визначені контролюючим органом доводи в мотивування своєї позиції є припущеннями, які не доведено належними доказами. Відсутність доведення факту правопорушення та неналежна оцінка міжгосподарських відносин призвела до невідповідності висновків контролюючого органу фактичним обставинам справи.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його обґрунтованим з огляду на наступне.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються   Податковим кодексом України від 02.12.2010 р. № 2755-VI   (далі -   ПК України).
Як визначено пп.   14.1.36   п.   14.1   ст.   14 ПК України            господарська діяльність - це діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Відповідно до вимог пп.   14.1.181   п.   14.1   ст.   14 ПК України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду.
Згідно з п.   44.1 ст.   44 ПК України            для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Відповідно до пп. 134.1.1   п. 134.1   ст.   134 ПК України, об`єктом оподаткування є   прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень   ПКУ.
Згідно з п.   135.1   ст. 135 ПК України, базою оподаткування є грошове вираження об`єкту оподаткування, визначеного згідно із   ст. 134 ПК України            з урахуванням положень цього            Кодексу.
У відповідності до вимог п.   198.1   ст.   198 ПК України, до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.
Відповідно до вимог п.   198.2   ст.   198 ПК України, датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.
Згідно з вимогами п.   198.3   ст.   198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п.   193.1   ст.   193 ПК України, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті.
Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Пунктом   198.6   ст.   198 ПК України   передбачено,            що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом   201.11   статті   201   цього   Кодексу.
Статтею 2 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-ХІV   (далі - Закон № 996-ХІV) визначено, що його дія поширюється на всіх юридичних осіб створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно - правових форм власності.
Виходячи з вимог п. 2 ст. 3   Закону № 996-ХІV, бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
Статтею 9 Закону № 996-ХІV   встановлено вимоги до первинних документів, які є підставою для бухгалтерського та податкового обліку.
Згідно з даною нормою, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.
Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.
Такі первинні документи повинні мати обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документи; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
У відповідності до   ст. 1 Закону № 996-XIV   господарська операція це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.
Наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, що є обов`язковою умовою для формування податкових вигод.
Недоведеність наявності вказаних умов позбавляє первинні документи юридичної значимості для цілей формування податкових вигод, а покупця - права на їх формування та відображення у бухгалтерському та податковому обліку.
Наведені вище норми вказують на те, що правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування витрат та податкового кредиту з податку на додану вартість наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.
При цьому фінансовий результат до оподаткування визначається платником податку на прибуток у фінансовій звітності відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності з урахуванням відповідних коригувань.
Отже, якщо господарська операція фактично не відбулася, то первинні документи, складені платником податку та його контрагентом на підтвердження такої операції, не відповідають дійсності, та свідчать про відсутність у сторін волевиявлення щодо реального здійснення господарської операції.
Аналіз вказаних положень свідчить про те, що правові наслідки у вигляді виникнення у покупця права на формування відповідних сум податкових вигод (витрат та податкового кредиту) виникають за наявності сукупності таких обставин та підстав, зокрема: фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій та їх документального підтвердження сукупністю юридично значимих (дійсних) первинних та інших документів, які зазвичай супроводжують операції певного виду; наявності у сторін спеціальної податкової правосуб`єктності та належним чином складеної податкової накладної; ділової мети, розумних економічних причин для здійснення операції й подальшого використання придбаного товару (робіт, послуг) у межах господарської діяльності платника.
Водночас наведені вище норми податкового законодавства у взаємозв`язку з приписами законодавства з питань бухгалтерського обліку та звітності визначають окремі випадки, за яких неможливе формування витрат та податкового кредиту, зокрема, це: непов`язаність здійсненої операції (понесених витрат) з господарською діяльністю покупця (придбання товарів/послуг без мети їх використання у господарській діяльності); фіктивність операцій/нездійснення оподатковуваних операцій; видача податкової накладної особою, яка не є платником податку на додану вартість; відсутність у платника податків юридично значимих первинних документів.
Наслідки в податковому обліку платника створюють лише реально вчинені господарські операції, тобто такі, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають змісту, відображеному в укладених платником податку договорах.
Необґрунтована податкова вигода характеризується відсутністю фактичного виконання господарських операцій, здійсненням операцій без ділової мети та обліком операцій безвідносно до їх реального економічного змісту, узгодженістю дій покупця та постачальника для штучного створення умов бюджетного відшкодування.
Документи та інші дані, що спростовують реальність здійснення господарської операції, яка відображена в податковому обліку, повинні оцінюватися з урахуванням специфіки кожної господарської операції - умов перевезення, зберігання товарів, змісту послуг, що надаються, тощо.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності на підставі даних, не підтверджених документами. При цьому для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції. У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податкові зобов`язання, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що між ТОВ "НВКФ "Донбас-Термо" (Замовник) та ТОВ "Спец-Альянс Груп" (Виконавець) укладено Договір від 11.12.2017 року № 1211, відповідно до пункту 1.1. якого, Замовник доручає, а Виконавець бере на себе зобов`язання за завданням Замовника виконати роботи, надати послуги, поставити товар, які визначені в обсязі, вказаному в актах прийому-передачі робіт та накладних, а Замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу, товар.
Відповідно до змісту наданих Позивачем податковому органу та суду першої інстанції документів, а саме рахунками, актами приймання, податковими накладними, контрагентом виконувалися послуги з будівельних робіт, ремонтних робіт, монтажних робіт у 2017 році та у 2018 році.
Доказів визнання Договору від 11.12.2017 року № 1211 у судовому порядку недійсним сторонами не надано, з огляду на що, у суду першої інстанції були відсутні підстави вважати його укладеним із порушенням вимог законодавства.
Відповідно до пункту 3.3. вказаного Договору, справжнім Виконавець підтверджує і гарантує Замовнику професійну компетентність своїх та залучених спеціалістів для проведення робіт.
Тобто, із змісту цього пункту висновується, що Виконавець має право залучати до виконання послуг за Договором від 11.12.2017 року № 1211 інших спеціалістів, а не тільки своїх працівників.
Оцінюючи твердження Відповідача в апеляційній скарзі щодо відсутності у контрагента Позивача матеріально-технічних ресурсів, колегія суддів зазначає, що  відповідно до усталеної практики Верховного Суду, викладеної, зокрема, у постановах від 30.01.2018 року у справі № 2а- 15124/11/2670 (К/9901/612/18), від 06.02.2018 року у справі № 816/166/15-а, відсутність у контрагента Позивача матеріальних та трудових ресурсів не виключає можливості реального виконання ним господарської операції та не свідчить про одержання необґрунтованої податкової вигоди покупцем, оскільки залучення працівників є можливим за договорами цивільно-правового характеру, аутсорсингу та аутстафінгу (оренда персоналу). Основні та транспортні засоби можуть перебувати в постачальника на праві оренди або лізингу.
Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 16.01.2018 року по справі № 820/4648/13-а /№К/9901/873/18), твердження податкового органу про відсутність у контрагентів Позивача необхідної для ведення господарської діяльності кількості працівників, технічних, транспортних, інших виробничих ресурсів, відсутність за юридичною адресою на момент звірки не свідчить про безтоварність угод поставки з Позивачем. В межах перевірки Позивача Відповідачем не досліджено можливість залучення постачальниками Позивача матеріально-технічних, майнових, трудових та виробничих ресурсів шляхом укладення цивільно-правових угод або іншій не забороненій законом формі у період поставок ТМЦ. Більш того, законодавство не ставить у обов`язок суб`єкту господарювання наявності працівників саме у штаті такого суб`єкту для можливості здійснення ним господарської діяльності. Так, працівники можуть працювати на умовах найму, аутсорсингу, на підставі цивільно-правових та інших договорів тощо. Зазначені факти також не перевірялися Податковим органом, отже не є підтвердженою їх відсутність. При цьому, необхідно звернути увагу на специфіку самих договорів, адже вони за своїх предметом не є договорами надання послуг чи виконання робіт, які безпосередньо пов`язані з особами, які такі послуг надають/роботи виконують. Договори постачання за своєю природою не потребують великої кількості працівників, адже у процесі постачання не задіяно великої кількості осіб та виконання договорів з таким предметом напряму чи опосередковано не пов`язане з конкретними особами, їх професійними якостями тощо, тобто поставка може у будь-який час виконана залученою для цього особою.
Таким чином, колегія суддів зазначає, що висновки податкового органу про відсутність у контрагента Позивача необхідних трудових та виробничих ресурсів не знайшли свого правового обґрунтування у відповідності до норм чинного законодавства та у відповідності із вже усталеною практикою Верховного Суду, тому не можуть бути підставою для висновку щодо нереальності вищевказаної господарської операції.
Із змісту акту перевірки вбачається, що Позивачем до спірної перевірки надано наступні копії документів: Договору № 1211 від 11.12.2017; Акту звірки взаємних розрахунків між ТОВ "НАУКОВО-ВИРОБНИЧА КОМЕРЦІЙНА ФІРМА "ДОНБАС-ТЕРМО" та ТОВ "СПЕЦ-АЛЬЯНС ГРУП"; Журнал-ордер по рахунку 631 із ТОВ "СПЕЦ-АЛЬЯНС ГРУП" за період грудень 2017 року, квітень-липень 2018 року; Довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрат за грудень 2017 року за формою КБ-3; Акту приймання виконаних будівельних робіт № 1 за грудень 2017 року за формою КБ-2в; Підсумкової відомості ресурсів за грудень 2017 року; Розрахунку загальновиробничих витрат до акту КБ-2в за грудень 2017 року; Акту приймання виконаних будівельних робіт № 2 за грудень 2017 року за формою КБ-2в; Підсумкову відомість ресурсів за грудень 2017 року; Розрахунку загальновиробничих витрат до акту КБ-2в за грудень 2017 року; Акту приймання виконаних будівельних робіт № 3 за грудень 2017 року за формою КБ-2в; Підсумкову відомість ресурсів за грудень 2017 року; Розрахунку загальновиробничих витрат до акту КБ-2в за грудень 2017року; Довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрат за квітень 2018 року за формою КБ-3; Акту приймання виконаних будівельних робіт № 1 за квітень 2018 року за формою КБ-2в; Підсумкову відомість ресурсів за квітень 2018 року; Розрахунку загальновиробничих витрат до акту КБ-2в за квітень 2018 року; Акту прийому-передачі робіт № 51 від 27.04.2018 року; Акту прийому-передачі робіт № 58 від 27.04.2018 року; Акту прийому-передачі робіт № 86 від 27.04.2018 року; Акту прийому-передачі робіт № 88 від 27.04.2018 року; Акту прийому-передачі робіт № 89 від 27.04.2018 року; Акту прийому-передачі робіт № 90 від 27.04.2018 року; Видаткової накладної від 03.05.2018 року №5031; Довідка про вартість виконаних будівельних робіт та витрат за травень 2018 року за формою КБ-3; Акту приймання виконаних будівельних робіт № 1 за травень 2018 року за формою КБ-2в; Підсумкову відомість ресурсів за грудень 2017 року; Розрахунку загальновиробничих витрат до акту КБ-2в за грудень 2017року; Довідку про вартість виконаних будівельних робіт та витрат за травень 2018 року за формою КБ-3; Акту приймання виконаних будівельних робіт № 2 за травень 2018 року за формою КБ-2в; Підсумкову відомість ресурсів за грудень 2017 року; Розрахунку загальновиробничих витрат до акту КБ-2в за грудень 2017 року; Акт прийому-передачі робіт № 2 від 05.06.2018 року; Акту прийому-передачі робіт № 3 від 05.06.2018 року; Акту прийому-передачі робіт №29 від 18.06.2018 року; Акту прийому-передачі робіт №8 від 02.07.2018 року; Платіжних доручень по проведенню розрахунків із ТОВ "Спец-Альянс Груп": від 27.04.2018 року № 65, від 26.04.2018 року № 593, від 25.05.2018 року № 715, від 31.05.2018 року № 735від 04.06.2018 року № 755, від 17.05.2018 року № 666, від 17.05.2018 року № 665, від 16.05.2018 року № 663, від 12.07.2018 року № 951, від 12.07.2018 року № 952, від 13.06.2018 року № 820.
Колегія суддів зазначає, що надані Позивачем документи, досліджені під час розгляду справи та належно підтверджують факт здійснення спірної господарської операції, та не дають підстав для сумніву щодо реальності її вчинення.
Відповідачем не надано ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції будь-яких належних доказів нереальності такої операції.
Окрім того, під час апеляційного розгляду справи колегія суддів вказує на недопустимості притягнення до відповідальності платника податків з огляду на наявність сумнівів щодо фіктивності контрагента такого платника.
Висновки Відповідача ґрунтуються на податковій інформації з баз даних щодо кконтрагента Позивача, а не на аналізі суті та наслідків господарських операцій, які мали місце у перевіряємому періоді, що, в свою чергу, також не є безумовною підставою для висновків про відсутність фактичного виконання спірної господарської операції.
Позивач як платник податків самостійно несе відповідальність за достовірність і своєчасність обчислення та сплату лише ним самим податку до бюджету відповідно до законодавства України. Він не може нести відповідальність за порушення контрагентом правил здійснення господарської діяльності та/або податкової дисципліни, як і не може нести відповідальність за неподання контрагентом первинних документів. У разі якщо контрагентом були допущені порушення норм податкового або іншого законодавства, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цього контрагента, а не сумлінного платника податків.
Така ж правова позиція підтримана Верховним Судом у постановах, зокрема, від 24.01.2018 року у справі № 824/942/13, від 14.03.2018 року у справі № 803/1198/16.
За таких обставин, посилання Відповідача на неможливість проведення спірної господарської операції не підтверджується матеріалами справи, а тому не може бути беззаперечним свідченням нереальності такої.
Беручи до уваги індивідуальний характер юридичної відповідальності особи, у разі порушення контрагентом платника податків чинного законодавства, відповідальність та негативні наслідки настають саме щодо цієї особи, у зв`язку з чим право платника податків, тобто Позивача, на формування податкового кредиту не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третьою особою.
Згідно із частинами першою та другою   статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»            підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Згідно зі            статтею 1 цього Закону, господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.
Визначальною ознакою господарської операції взагалі, і для цілей податкового обліку зокрема, є те, що вона спричиняє реальні зміни майнового стану платника податків.
Формування фінансових показників, які враховуються при визначені оподатковуваного прибутку підприємства, а також податкового кредиту для цілей визначення суми податкових зобов`язань з ПДВ повинно здійснюватися тільки щодо фактичного здійснення господарських операцій, підтверджених належним чином оформленими первинними документами та іншими обліковими документами, складання яких для оформлення операцій певного виду передбачено правовими нормами. При цьому презюмується, що такі документи є достовірними, а зафіксована в них інформація розкриває справжній зміст господарської операції, свідчить про її економічну вигоду (виправданість, ризик). Якщо певна господарська операція не відбулася або її зміст інший, ніж той, стосовно якого складені документи, підстави для відтворення фінансових показників операції в податковому обліку відсутні (в разі якщо документи складені про людське око) або ж операція відтворюється відповідно до її дійсного змісту, що відповідає принципу превалювання сутності над формою, згідно з яким операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми (стаття 4 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).
У той же час, норми податкового законодавства, не ставлять у залежність право платника податків на врахування витрат при визначенні оподатковуваного прибутку та право на податковий кредит від дотримання податкової дисципліни його контрагентом, якщо цей платник мав реальні витрати у зв`язку з фактичним придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Одне тільки порушення постачальником товару (робіт, послуг) вимог податкового законодавства не може бути підставою для висновку про порушення іншим платником податків - покупцем товару (робіт, послуг) вимог            закону            щодо формування податкового кредиту та обліку витрат за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про його обізнаність щодо протиправної податкової поведінки контрагента та про злагодженість дій між ними.
За умови подання платником податків усіх належним чином оформлених документів, передбачених податковим законодавством, дані податкового обліку вважаються сформованими платником податків правомірно (обґрунтовано), якщо контролюючий не доведе зворотне.
Оскільки наслідки в податковому обліку платника створюють лише реально вчинені господарські операції, тобто такі, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, то факт виконання поставки товару входить до предмету доказування у справі.
При цьому, довести правомірність своїх дій чи рішення відповідно до принципу офіційності в адміністративному судочинстві зобов`язаний суб`єкт владних повноважень. Разом з тим, відповідно до принципу змагальності суб`єкт господарювання має спростувати доводи суб`єкта владних повноважень, якщо їх обґрунтованість заперечує.
В даному випадку, податковий орган відповідно до принципу офіційності повинен довести в суді фіктивність господарської операції як підстави для нарахування платникові податків податкових зобов`язань та правомірності прийняття свого рішення.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 20.02.2018 року у справі № 817/149/17 та від 29.03.2018 року у справі № 813/2758/16.
В той же час, податковий орган не надав доказів, які однозначно свідчили б про неправдивість одержаних від платника документів, підтверджували б фіктивний характер спірної операції та недобросовісність Позивача як платника податків, Відповідачем не надано суду жодних доказів, які підтверджували б те, що вчинення правочинів (укладення договорів), на підставі яких виникли взаємовідносини між Позивачем та контрагентом не відповідали дійсним намірам сторін щодо набуття цивільних прав та обов`язків чи свідчили б про незвичність цін за спірними операціями, або про невідповідність господарських операцій цілям та завданням статутної діяльності товариства, господарській меті з метою досягнення правових наслідків та, які порушують публічний порядок, суперечать моральним засадам суспільства та спрямовані на заволодіння майном держави.
Також суд першої інстанції вірно виходив з того, що чинне податкове законодавство не покладає на платника обов`язку контролювати діяльність осіб, що виконують роботи, послуги, не зобов`язує платника податків перевіряти безпосереднього контрагента на предмет виконання ним вимог податкового законодавства чи походження товару під час його придбання,   перед тим як вносити відповідні суми витрат до складу валових витрат і суми ПДВ - до податкового кредиту.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16.01.2018 року у справі № К/9901/2558718.
Таким чином, колегія суддів зазначає, що Позивачем дотримано вимоги щодо документування та підтвердження здійсненої господарської операції первинними документами, у відповідності до вимог пункту            44.1            статті            44 Податкового кодексу України,   статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".
Також суд першої інстанції правомірно не взяв до уваги посилання Відповідача на податкову інформацію відносно контрагента Позивача, оскільки така інформація не ґрунтується на безпосередньому аналізі первинних документів, складених за наслідками господарської операції між Позивачем та його контрагентом та не є належним доказом в розумінні процесуального Закону, з чим погоджується колегія суддів.
Первинні бухгалтерські та податкові документи, які складені з дотриманням   закону   і не були визнані судами нікчемними, документально підтверджують здійснення господарської операції, що призвело до реальних змін майнового стану платника податків. 
Щодо посилань Відповідача на протокол допиту громадянина ОСОБА_1 , який вказав на непричетність до створення та ведення фінансово-господарської діяльності ТОВ "Спец-Альянс Груп", колегія суддів не погоджується із даними твердженнями Відповідача, оскільки сам факт порушення кримінальної справи та отримання свідчень (пояснень) посадових осіб господарюючих суб`єктів, в рамках такої кримінальної справи, не є беззаперечним фактом, що підтверджує відсутність реальних правових наслідків господарської операції проведеної Позивачем та його контрагентом.
Доказів наявності вироків суду відносно контрагента Позивача за ознаками злочину, передбаченого ч. 2   ст. 205 КК України   (фіктивне підприємництво), Відповідачем не надано, а договір, укладений Позивачем з даним Товариством не визнано недійсним.
Отже, покази свідків, відібрані під час досудового розслідування, якщо вони не були безпосереднім предметом дослідження суду не можуть бути визнані доказами. В такому випадку тільки показання свідків, отримані в судовому засіданні можуть вважатися належними та допустимими доказами в рамках кримінального провадження.
Мета юридичної особи має бути доведена через мету відповідного керівника - фізичної особи, яка на момент укладання угоди виконувала представницькі функції за статутом (положенням) або за довіреністю. Слід зазначити, що наявність мети зазначеної в диспозиції            статті 228 ЦК України            у фізичної особи тягне кримінальну відповідальність за відповідними статтями            Кримінального кодексу України            за скоєний злочин, замах на злочин або готування до злочину. Такі обставини можуть бути доведені лише обвинувальним вироком.
Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою (ч. 6            ст. 78 КАС України).
Таким чином, належними засобами доказування, які підтверджують певні юридичні обставини та юридичні факти, є судові рішення, що набрали законної сили.
За певних обставин докази, отримані в межах кримінального судочинства, в т.ч. під час досудового розслідування, мають враховуватися адміністративними судами, однак такі докази в жодному разі не мають наперед встановленої сили для суду та мають оцінюватися з урахуванням вимог належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності і взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення у справі. Крім того, має бути забезпечено право особи, що є стороною адміністративного спору та проти якої може свідчити даний доказ, на надання пояснень та заперечень стосовно нього.
Більше того, сам факт наявності вироку у кримінальному провадженні, не дає підстав для автоматичного висновку про нереальність господарських операцій, внаслідок чого є нагальна необхідність перевіряти доведеність кожного податкового правопорушення і здійснювати комплексне дослідження усіх складових господарських операцій, з врахуванням обставин, встановлених вироком, який набрав законної сили.
Один лише факт здійснення кримінального провадження щодо контрагента платника податків, в якому не винесено обвинувального вироку або ухвали про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності, які набрали законної сили, в силу приписів ч.            6            ст. 78 КАС України            не є підставою для визнання спірних господарських операцій нереальними.
Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 26.06.2018 року у справі № 826/24815/15, від 26.03.2020 р. у справі № 826/9967/16, від 04.02.2020 р. у справі            № 810/847/16.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що наявність кримінального провадження та показання свідків не можуть бути належним та достатнім доказом нереальності господарських операцій.
Відтак, колегія суддів зазначає, що надані Позивачем первинні документи свідчать про здійснення Позивачем господарської операції із контрагентом ТОВ "Спец-Альянс Груп" у період 2017 року та 2018 року, разом з тим, єдиною підставою невідповідності вказаних документів вимогам Закону України від 16.07.1999 року № 996-ХІV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" податковим органом вказано, що копії первинних документів підписано директором ТОВ "НВКФ "Донбас-Термо" Гришом О.М. та директором ТОВ "Спец-Альянс Груп" ОСОБА_1., проте такі твердження спростовуються вищевикладеним.
У взаємозв`язку з вищенаведеним колегія суддів зазначає, що відповідно до   ст.   77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на Відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
У свою чергу, податковий орган не надав доказів, які однозначно свідчили б про неправдивість одержаних від платника документів, підтверджували б фіктивний характер спірної операції та недобросовісність Позивача як платника податків.
Відповідно до ч. 2   ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на Відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» Суд визначив, що «…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.».
В той же час, Відповідачем під час розгляду адміністративної справи не наведено об`єктивних доводів щодо наявності в діях Позивача ознак неправомірності чи недотримання принципу належної обачності при виборі контрагента, як і не доведено правомірності оскаржуваного податкового повідомлень-рішення.
Висновки Відповідача не підкріплені належними доказами та не спростовують реальність господарської операції Позивача з його контрагентом.
Враховуючи вищенаведене та перевіривши всі фактичні обставини справи, суд першої інстанції правомірно не знайшов порушень чинного законодавства щодо оформлення первинних документів у фінансово-господарських взаємовідносинах між Позивачем та його контрагентом, а тому, визначення Позивачу суми грошових зобов`язань є протиправним, з чим погоджується колегія суддів.
Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.                              
Розглянувши доводи Головного управління ДПС у м. Києві, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 315, 316, 321, 322, 325,      328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 листопада 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий-суддя:                                                                     В.П. Мельничук

                     Судді:                                                                      І.О. Лічевецький 

                                                                                                         О.М. Оксененко