Дата документу 09.02.2021 Справа № 313/461/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ЄУН 313/461/20                                                     Головуючий у 1 інстанції Нагорний О.А.
Провадження №22ц/807/456/21                             Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
09 лютого 2021 року         м. Запоріжжя
       Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:
Головуючого:         Полякова О.З.,
суддів: Кухаря С.В.,
        Крилової О.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного Товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на рішення Веселівського районного суду Запорізької області від 05 листопада 2020 року по справі за позовом Акціонерного Товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
В обґрунтування своїх вимог Банк посилався на те, що з метою отримання банківських послуг ОСОБА_2 звернулась до АТ КБ «ПриватБанк», у зв`язку з чим підписала Заяву № б/н від 25 січня 2010 року. 
Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між нею та Банком Договір, про що свідчить підпис Відповідача у заяві. 
Також, 25 січня 2010 року Відповідачем було підписано довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду».
АТ КБ «ПриватБанк» зазначали, що відповідно до виявленого бажання, Відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, яка додається до позову. У подальшому розмір кредитного ліміту було збільшено до 25000 грн. 
АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання виконали у повному обсязі, а саме надали Відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту, проте Відповідач свої зобов`язання порушила, у зв`язку з чим, станом на 12 березня 2020 року має заборгованість у розмірі 73769,69 грн., яка складається з: 45354 грн. – заборгованість за тілом кредиту з яких 20 грн. заборгованість за поточним тілом кредиту, а 45334 грн. – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0 грн. – заборгованість за нарахованими відсотками; 20161,03 грн. – заборгованість за простроченими відсотками; 4265,63 грн. – заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 0 грн. – нарахована пеня; 0 грн. – нараховано комісії, а також штрафи відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. – фіксована частина, 3489,03 грн. – процентна складова.
На підставі викладеного, позивач просив стягнути з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у сумі 73769,69 грн. та 2102 грн. судових витрат.
Рішенням Веселівського районного суду Запорізької області від 05 листопада 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» суму заборгованості в розмірі 25000 грн. та сплачений судовий збір, пропорційно до задоволених вимог у розмірі 609,60 грн. В іншій частині позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, а отже банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за тілом кредиту у розмірі 25000 грн., оскільки розмір кредитного ліміту збільшувався саме до цієї суми. Разом з тим банк не надав належних та допустимих доказів про досягнення між сторонами згоди про нарахування процентів за користування кредитом, пені, комісії та штрафів. Зазначення у заяві на видачу кредиту про ознайомлення з Умовами надання кредиту, без ідентифікації самих Умов, як таких, що погоджені підписом відповідача, не може бути належним доказом ознайомлення та погодження відповідача саме з такою редакцією умов, на якій наполягав банк. Умови та Правила надання банківських послуг, надані банком, підпису відповідача не містять, належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника, банком не надано. З огляду на наведене, суд першої інстанції вважав, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст.634 ЦК України, за змістом якої – договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період – з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. 
Не погоджуючись з рішенням суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог, АТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, в якій просять рішення Веселівського районного суду Запорізької області від 05 листопада 2020 року в частині незадоволених позовних вимог скасувати, та ухвалити в цій частині нове рішення, задовольнивши позовні вимоги у повному обсязі. В іншій частині рішення залишити без змін. Судові витрати покласти на відповідача.
В обґрунтування апеляційної скарги, АТ КБ «ПриватБанк» зазначають, що 25 січня 2010 року відповідачем було підписано Анкету-заяву про приєднання до Умов та парвил надання банківських послуг, а отже при укладанні договору, сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк», які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі. Дії з користування кредитними коштами та погашення заборгованості свідчать про визнання заборгованості по кредиту та згоду з умовами кредитування. 
Крім того, в день укладення кредитного договору, відповідачем також було підписано довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», в якій сторонами погоджено умови кредитування. Так, базова відсоткова ставка за договором встановлена у розмірі 2,5% на місяць, нараховується на залишок не простроченої заборгованості з розрахунку 360 днів на рік, розмір щомісячних платежів – 7% від заборгованості, строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним, штраф за порушення строків платежів 500 грн. + 5 % від суми заборгованості за кредитним лімітом. Також, АТ КБ «ПриватБанк» зазначають, що ними було надано суду виписку по картковому рахунку, яка є належним та допустимим доказом факту отримання кредитних коштів.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Ухвалою суду апеляційної інстанції від 11 грудня 2020 року (а.с. 106), в порядку передбаченому ст. 360 ЦПК України, особам, які беруть участь у справі, надавався строк для надання можливих відзивів на апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк».
Однак, в строк визначений судом на адресу апеляційного суду відзивів від осіб, які беруть участь у справі, на вищезазначену апеляційну скаргу, не надійшло.
В силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне.
Встановлено, що звертаючись до суду з вимогами про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, на підтвердження своїх вимог АТ КБ «ПриватБанк» додано до позовної заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, Витяг з Умов та правил надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою, розрахунок заборгованості за договором б/н від 25 січня 2010 року, світлокопію паспорту ОСОБА_1 , виписку по картковому рахунку відповідача, довідку про умови кредитування з використання кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», довідку про видачу ОСОБА_1 кредитних карток, довідку про зміну кредитного ліміту (а.с. 6-52).
Відмовляючи АТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні вимог щодо стягнення відсотків, та штрафів, суд першої інстанції виходив з того, що ці вимоги є необґрунтованими, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження погоджених між сторонами умов про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту.
Колегія суддів не погоджується у повній мірі з таким висновком суду з огляду на таке.
Вірним є висновок суду першої інстанції, що наданий Банком до позовної заяви витяг з Умов та правил надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою не може бути прийнятий судом, оскільки за відсутності підпису відповідача у вказаних документах, неможливо встановити, що саме ці умови та правила були запропоновані відповідачу для ознайомлення. 
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII).
Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 , АТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які наведені у витягу з Умов та правил надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою, та вважає узгодженими банк.
З урахуванням правової позиції Верховного Суду, викладеній у своїй постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), на підставі статей 207, 626, 628, 638, 1048, 1049, 1054, 1055, 1056-1 ЦК України Умови та правила надання банківських послуг, надані банком, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви. Між сторонами укладений кредитний договір, який не містить строку повернення кредиту, не містить відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
Разом з тим, відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона – підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Судом першої інстанції встановлено, та підтверджується матеріалами справи, що 20 січня 2010 року ОСОБА_4 підписала заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг (а.с. 51). 
Проте, судом першої інстанції залишено поза увагою, що з вищевказаної заяви, вбачається також, що ОСОБА_4 виявила бажання оформити на своє ім`я кредитну картку «Універсальна, 55 днів пільгового періоду (а.с. 51, зворот).
Крім того, в заяві сторони погодили розмір кредитного ліміту - 500 грн. та базову відсоткову ставку за кредитом у розмірі 2,5 на місць на залишок заборгованості.
Вбачається також, що на підставі наведеної заяви ОСОБА_4 отримала кредитну картку №  НОМЕР_1 (а.с. 51, зворот).
З довідки про зміну умов кредитування кредитної картки № НОМЕР_1 , вбачається, що по ній відбувалася зміна кредитного ліміту, зокрема, ліміт було збільшено до 25000 грн. (а.с. 52).
Факт користування кредитними коштами відповідачем також підтверджується випискою по картковому рахунку, яка додана позивачем до позову. У виписці також відображена операція по збільшенню кредитного ліміту за рахунком ОСОБА_1 до 25000 грн. (а. с. 39-50).
Крім того, суд першої інстанції не дослідив довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка підписана ОСОБА_2 та долучена АТ КБ «ПриватБанк» до позовної заяви (а.с. 19). 
В довідці сторони узгодили розмір відсоткової ставки за користування кредитом, який дорівнює 2,5% на місяць (30% на рік) (а.с. 19).
Вищевказаною довідкою сторонами також погоджено відповідальність у вигляді пені та комісії за несвоєчасне погашення заборгованості – 1% на залишок заборгованості щомісяця, та штрафів за порушення термінів платежів – 500 грн. +5% від суми заборгованості по кредитному ліміту.
Тобто сторони обумовили у письмовому вигляді сплату процентів за користування кредитними коштами та відповідальність за порушення умов договору. Довідка підписана особисто ОСОБА_2 а тому ці умови кредитування вважаються узгодженими сторонами та мають виконуватись позичальником належним чином.
Отже, банк набув право на отримання процентів за кредитним договором № б/н від 20 січня 2010 року, та штрафів.
Враховуючи викладене, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову з підстав необґрунтованості є помилковим, оскільки, відповідач, підписуючи 20 січня 2010 року анкету-заяву в якій передбачена сплата відсотків за користування кредитом, також підписала довідку про ознайомлення із умовами кредитування, тобто відповідач погодилась у письмовому вигляді з умовами кредитування. Укладення між сторонами договору шляхом підписання відповідачем анкети-заяви, відповідає вимогам статей 633, 634 ЦК України щодо порядку укладення договору приєднання, а тому висновки апеляційного суду про недоведеність укладення між сторонами договору - є безпідставними.
Разом з тим, дослідивши розрахунок, наданий АТ КБ «ПриватБанк» колегією суддів встановлено, що визначений позивачем розмір заборгованості за процентами за користування кредитом у сумі 20161,03 грн. суперечить умовам кредитування, обумовленим сторонами у письмовому вигляді. 
У заяві зазначено, що базова процентна ставка становить 2,5 % на місяць, тобто 30% на рік, її зміна не передбачена. Проте, з розрахунку заборгованості вбачається, що з 01 вересня 2014 року як на поточну та і на прострочену заборгованість відбулось підвищення відсоткової ставки до 34,80 %, а з 01 квітня 2015 року до 43,2%. 
Таким чином, представлений банком розрахунок заборгованості у розмірі 20161,03 грн., колегія суддів не може прийняти до уваги.
Відповідно до положень статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснив судам, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
Колегією суддів враховується, що належним чином дослідити поданий стороною доказ (у даному випадку - розрахунок заборгованості за кредитним договором), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.
Проте, враховуючи, що ОСОБА_2 періодично здійснювала погашення за наданим кредитом, та деякі суми з цих коштів направлялися на погашення безпідставно нарахованих процентів, що відображається у графі 11 розрахунку, колегія суддів позбавлена можливості встановити дійсний розмір заборгованості, оскільки вказані зарахування також впливають на дійсний розмір тіла кредиту у відповідні періоди, на яке за умовами повинно було відбуватись нарахування відсотків. 
З наданого позивачем розрахунку заборгованості неможливо вставити дійсний розмір заборгованості за тілом та відсотками у відповідні періоди, що позбавляє колегію суддів навести відповідний розрахунок.
Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі – Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Приписами статті 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Частиною 1,6  ст. 81 ЦПК України передбачено,  що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
За таких обставин, з урахуванням того, що колегія суддів позбавлена самостійно здійснити розрахунок заборгованості на погоджених сторонами умовах у зв`язку з ненаданням позивачем вихідних даних, що є його процесуальним обов`язком, не можуть бути задоволені вимоги АТ КБ «ПриватБанк» щодо стягнення відсотків.
Також не підлягає задоволенню вимога в частині стягнення з ОСОБА_1 , заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України (4256,63 грн.), оскільки банк просив стягнути на підставі вищевказаної норми права суму виходячи не з трьох процентів річних, як передбачено частиною другою статті 625 ЦК України, а у розмірі 86,4% для картки «Універсальна» або 84% для картки «Універсальна голд», виходячи з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку та Паспорту споживчого кредиту. Проте зазначені Умови та Правила та Паспорт споживчого кредиту не є частиною договору, укладеного між сторонами 20 січня 2010 року, про що зазначено у цій постанові вище. Крім того, оскільки сторонами у договорі погоджено та встановлено розмір процентів, а отже приписи ч. 2 ст. 625 ЦК України не можуть бути застосовані в цьому випадку. 
При цьому, колегія суддів погоджується із висновком суду щодо відсутності підстав для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту у заявленому позивачем розмірі – 45354 грн., оскільки матеріалами справи доведено факт збільшення розміру кредитного ліміту до 25000 грн. 
До аналогічного висновку дійшов Верховний Суду у постанові від 09 грудня 2020 року (справа № 752/19049/18, провадження № 61-20423св19).
Заборгованість за штрафами, заявлена та нарахована позивачем також не в повній мірі відповідає узгодженим сторонами умовами, оскільки процентна складова має дорівнювати 5% від суми заборгованості за кредитним лімітом, який, як було встановлено становить 25000 грн. А отже, з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню заборгованість за штрафами у загальному розмірі 1750 грн. (500 грн. – фіксована частина) (25000/100*5=1250 грн.) 
Відповідно п. 1, 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Отже, висновки суду першої інстанції про відсутність доказів про погодження сторонами умов договору кредитування є помилковими і спростовується матеріалами справи, у зв`язку з чим рішення Веселівського районного суду Запорізької області від 05 листопада 2020 року в частині відмови стягнення відсотків підлягає зміні в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні цих вимог, а в частині відмови у стягненні штрафів підлягає скасуванню, з прийняття нової постанови про часткове задоволення зазначених вимог.
Згідно з ч.ч. 1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України АТ КБ «ПриватБанк» має право на компенсацію відповідачем суми судового збору, сплаченого за подання позовної заяви, пропорційно до задоволених вимог (36,26%) в розмірі 762,21 грн. та суми судового збору сплаченого за подання апеляційної скарги в розмірі 1143,32 грн., всього 1905,53 грн.
Керуючись ст. ст. 7 ч. 13, 367, 369 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,- 
Керуючись ст. ст. 7 ч. 13, 367, 369 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,- 

ПОСТАНОВИЛА :
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити частково.
Рішення Веселівського районного суду Запорізької області від 05 листопада 2020 року в частині відмови у стягненні з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості по процентам – змінити в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні вимог. 
Рішення Веселівського районного суду Запорізької області від 05 листопада 2020 року в частині відмови у стягненні з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості штрафами – скасувати, та прийняти в цій частині нову постанову, за якою:
«Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за штрафами у розмірі 1750 (одна тисяча сімсот п`ятдесят) гривень.»
Рішення Веселівського районного суду Запорізької області від 05 листопада 2020 року в іншій частині залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» понесені судові витрати у сумі 1905 (одну тисячу дев`ятсот п`ять) гривень 53 копійки.»
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 09 лютого2021 року.

Головуючий:

Судді: