ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

17 березня 2021 року                                                        
м.Суми
Справа №592/12304/19 
Номер провадження 22-ц/816/291/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Кононенко О. Ю. ,  Собини О. І. 
за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М., 
сторони:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
треті особи: приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Ануфрієв Андрій Олександрович, приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Бурбика Тамара Анатоліївна
розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Кондратенко Світлани Юріївни на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 09 грудня 2020 року в складі судді Князєва В.Б., ухвалене в м. Суми, повний текст якої складено 18 грудня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

09 серпня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та свої вимоги мотивував тим, що рішенням Ковпківського районного суду м.Суми від 04 квітня 2019 року, що набрало законної сили 07 травня 2019 року з відповідача ОСОБА_2 на його користь стягнута заборгованість за договором позики в сумі 16700 доларів США та судові витрати в сумі 7142,10 грн (справа № 592/19331/18). На виконання рішення суду 16 травня 2019 року Ковпаківський районний суд м. Суми видав йому виконавчий лист, на підставі якого 31 травня 2019 року приватний виконавець Закорко В.В. виніс постанову про відкриття виконавчого провадження (ВП № 59250605) та постанову про арешт майна боржника у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця 490458,21 грн. Відповідач ОСОБА_2 тричі перераховував на його банківську картку по 300 грн. (у травні, червні та липні 2019), а всього 900 грн в рахунок погашення боргу за рішенням суду. Нещодавно він дізнався про те, що після ухвалення рішення суду від 04 вересня 2019 року та до дня набрання ним законної сили та звернення до виконання, а саме – 19 квітня 2019 року відповідач ОСОБА_2 через свого представника - дружину ОСОБА_5 , яка діяла па підставі довіреності, скориставшись відсутністю на той час заборони (арешту) на належне йому нерухоме майно, за договорами купівлі-продажу житлового будинку та купівлі-продажу земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , посвідченими приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Ануфрієвим А.О., р. № 593 та р. № 596, продав це нерухоме майно відповідачу ОСОБА_3 , який є сином його дружини від першого шлюбу, тобто його пасинком. Приватний нотаріус Ануфрієв А.О. здійснив державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за відповідачем ОСОБА_3 (індексний номер 46560107 від 19 квітня 2019 року) та державну реєстрацію права власності на житловий будинок (індексний номер 46560107 від 19 квітня 2019 року). Отже, через те, що на день винесення приватним виконавцем постанови від 31 травня 2019 року про арешт майна боржника, житловий будинок та земельна ділянка вибули з власності відповідача ОСОБА_2 , на них неможливо звернути стягнення в порядку, передбаченому ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження». Як вбачається з договорів, продаж житлового будинку вчинено за 910602 грн., земельної ділянки - за 101510 грн, що разом становить 1012112 грн, які покупець повністю передав представникові продавця до оформлення договорів. Зважаючи на те, що за час, що минув після укладення договорів, відповідач ОСОБА_2 повернув йому всього 900 грн, що договори укладено з членом його сім`ї, з яким вони разом проживали та залишилися проживати після укладення правочинів, він вбачає ознаки їхньої фіктивності у відповідності до ст. 234 ЦК України. Оспорювані договори купівлі – продажу порушили його права, як стягувача у виконавчому провадженні, оскільки призвели до неможливості виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_2 боргу за договором позики. У останнього інше майно відсутнє, офіційно він не працює та не має доходів. Житловий будинок та земельна ділянка були єдиним майном, на яке можливо б було обернути стягнення з метою примусового виконання рішення суду відповідно до ЗУ «Про виконавче провадження». Про фіктивність оспорюваних правочинів свідчать наступні обставини. Договори було укладено не між сторонніми особами, а між членами сім`ї - вітчимом та пасинком, які як проживали, так і залишилися проживати разом в цьому будинку. Відповідач ОСОБА_2 , незважаючи на продаж будинку та земельної ділянки, нікуди звідти не виїжджав та продовжує проживати та бути зареєстрованим в ньому. За договором купівлі-продажу житлового будинку він не брав на себе зобов`язання звільнити будинок та зняти місце своєї реєстрації з цього житлового приміщення. Від імені продавця будинку ОСОБА_2 діяла його дружина ОСОБА_5 - мати покупця ОСОБА_3 , яка також проживає та зареєстрована в будинку. Договори було укладено в проміжок часу між ухваленням рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 04 квітня 2019 року та набранням ним законної сили – 07 травня 2019 року. В цей час була відсутня заборона на відчуження майна, що належить боржнику, чим й скористалися відповідачі. Крім того, розрахунки за цими договорами фактично не проводилися і кошти не сплачувалися. З договорів вбачається, що розрахунки проводилися в готівковій формі, що є недопустимим з огляду на суми платежів, що становить понад 1 млн. грн. та повинні здійснюватися через поточні рахунки. Недотримання положення свідчать про те, що кошти взагалі не сплачувалися, з огляду ще й на те, що сторонами по договору (представник покупця) та продавець були близькі родичі – мати та син. Крім того, 06 вересня 2019 року з інформації, що міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, він отримав відомості про те, що 22 липня 2019 року приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Бурбика Т.А. посвідчила договір купівлі – продажу житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до якого право власності на дане нерухоме майно перейшло до відповідача ОСОБА_4 . Приватний нотаріус Бурбика Т.І. здійснила державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за відповідачем ОСОБА_4 та державну реєстрацію права власності на житловий будинок. Вважає, що договір купівлі – продажу житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , є недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 203 та ст. ст. 215, 216, 655, 658 ЦК України, як такий, що не відповідає вимогам закону. В подальшому, через 3 місяці після першого правочину, відповідач ОСОБА_3 перепродав будинок та земельну ділянку відповідачу ОСОБА_4 . Отже, вчинивши фіктивний правочин, відповідач ОСОБА_3 не набув право власності на нерухоме майно – житловий будинок та земельну ділянку, а тому він не мав права відчужувати його третій особі. Що стосується відповідача ОСОБА_2 – боржника у виконавчому провадженні, який фіктивно переоформивши право власності на члена сім`ї, фактично залишився бути власником цього нерухомого майна, то він також не мав права відчужувати його, бо за постановою приватного виконавця Закорко В.В. від 31 травня 2019 року накладено арешт на його майно. Оскільки є недійсним перший договір купівлі – продажу, то не має правових підстав для існування другого договору купівлі – продажу. У зв`язку з цим просить суд визнати договір купівлі – продажу житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 19 квітня 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Ануфрієвим А.О., р. № 593, відповідно до якого ОСОБА_2 продав житловий будинок ОСОБА_3 фіктивним правочином; визнати договір купівлі – продажу земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 19 квітня 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Ануфрієвим А.О., р. № 596, відповідно до якого ОСОБА_2 продав земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер 5910136600:22:003:0092, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) ОСОБА_3 , фіктивним правочином; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 46560107 від 19 квітня 2019 року приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу Ануфрієва А.О. про реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , та на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,1000 га, кадастровий номер 5910136600:22:003:0092 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); визнати недійсним договір купівлі – продажу житлового будинку та земельної ділянки, укладений 22 липня 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Бурбика Т.А., серія та номер 2520, відповідно до якого ОСОБА_3 продав житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер 5910136600:22:003:0092 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) ОСОБА_4 ; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 47885431 від 22 липня 2019 приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу Бурбика Т.А. про реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , та на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,1000 га, кадастровий номер 5910136600:22:003:0092 для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 09 грудня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено повністю.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвоката Кондратенко С.Ю., посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дав неправильну оцінку діям відповідачів ОСОБА_2 та його пасинка ОСОБА_3 при укладанні оспорюваних правочинів від 19 квітня 2019 року та дійшов необґрунтованого висновку, що відсутні підстави для визнання їх фіктивними правочинами.
Позивач надав суду належні та допустимі докази на підтвердження того, що відповідачі діяли недобросовісно та уклали ці договори для уникнення сплати боргу, стягнутого з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за рішенням суду від 04 квітня 2019 року. Ці правочини вони вчинили заздалегідь знаючи, що вони не будуть виконані, переслідуючи протизаконну ціль – шляхом укладення договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки (за якими кошти фактично не сплачувалися) приховати це нерухоме майно від звернення стягнення за рахунок погашення боргу.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_6 , представника ОСОБА_2 – ОСОБА_7 , вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 04.04.2019 рішенням Ковпаківським районним судом м. Суми було стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість в сумі 16700 дол. США та відшкодування судових витрат в сумі 7142,10 грн. (т.1, а.с.9). 
Згідно договору купівлі – продажу житлового будинку від 19.04.2019 посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Ануфрієвим А.О.,- ОСОБА_2 , від імені якого згідно з Довіреністю діяла ОСОБА_5 , продав ОСОБА_3 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Житловий будинок знаходиться на земельній ділянці, загальною площею 0,1000 га, кадастровий номер земельної ділянки 5910136600:02:003:0092, з цільовим призначенням – для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Продаж житлового будинку вчинено за 910602 грн. (т.1, а.с.13-14).
Згідно договору купівлі – продажу земельної ділянки від 19.04.2019, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Ануфрієвим А.О.,- ОСОБА_2 , від імені якого згідно з Довіреністю діяла ОСОБА_5 , продав ОСОБА_3 земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , 0,1000 га, кадастровий номер земельної ділянки 5910136600:02:003:0092, з цільовим призначенням – для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Продаж земельної ділянки вчинено за 101510 грн. (т.1, а.с.15-16).
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна,- 22.07.2019 ОСОБА_4 , якому на праві приватної власності належить житловий будинок та земельна ділянка, площею 0,1 га, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Підстава виникнення права власності: договір купівлі – продажу житлового будинку та земельної ділянки, серія та номер: 2520, виданий 22.07.2019 приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Бурбика Т.А. (т.1, а.с.67-68).
Згідно договору купівлі – продажу житлового будинку та земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Бурбика Т.А. від 22.07.2019,- ОСОБА_3 продав ОСОБА_4 житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, а також земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Продаж житлового будинку вчинено за 910602 грн., а земельної ділянки за - 101510 грн. (т.2, а.с.33-36).
Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України,- при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Відповідно до вимог статті 215 ЦК України,- підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
За вимогами статті 202 ЦК України,- правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Згідно ст.ст. 657, 658 ЦК України,- договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.
Обґрунтовуючи  позов, позивач  посилався  на те, що договори було укладено не між сторонніми особами, а між членами сім`ї – вітчимом та пасинком, які як проживали, так і залишилися проживати разом в спірному будинку; вказані договори купівлі - продажу є фіктивними, оскільки кошти за ними фактично не сплачувалися, правові наслідки у вигляді передачі майна у власність ОСОБА_3 не настали, бо будинок та земельна ділянка залишилися у власності родини відповідачів та виведені від звернення на них стягнення під час виконавчого провадження. Вчинивши фіктивний правочин, ОСОБА_3 не набув права власності на нерухоме майно – житловий будинок та земельну ділянку, а тому він не мав права відчужувати його третій особі.
Відповідно до змісту статті 234 ЦК України,- фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований, як фіктивний.
Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.
Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився і Верховний Суд у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18), від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17). Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Аналогічні за змістом висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19).
Як вбачається з матеріалів справи на момент вчинення правочину заборони в реєстрі права власності не було, реєстрацію права власності на квартиру внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, договір між сторонами було укладено в належній формі та досягнуто згоди з усіх істотних умов та на його виконання передано майно. Таким чином, ОСОБА_2 , будучи власником майна, розпорядився ним на власний розсуд, відчуживши його на підставі договору купівлі-продажу. Статус особи, якій продано житловий будинок, по відношенню до продавця, не має правового значення, оскільки у силу вимог чинного законодавства України щодо договорів купівлі-продажу, за договором купівлі-продажу покупцем може бути будь-яка особа, у тому числі й близька особа або родич.
Стороною позивача не доведено належними та допустимими доказам того, що спірні договори укладено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, є фіктивним.
Разом з тим, судом встановлено, що договір купівлі –продажу від 19.04.2019 (який укладено до відкриття виконавчого провадження) та від 22.07.2019 виконано, ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_3 купив спірне майно, а в останнього придбала спірний житловий будинок разом з земельною ділянкою ОСОБА_4 . Ні ОСОБА_2 , ні ОСОБА_3 після укладення договорів не проживають і не зареєстровані у спірному будинку (т.1, а.с.45, 46). У спірному будинку зареєстрований і проживає новий власник ОСОБА_4 .
Крім того, після винесення судом рішення від 04.04.2019 про стягнення боргу по справі 592/19331/18, ОСОБА_2 погашалися грошові кошти по вищевказаному судовому рішенню, так 29.05.2019, 07.06.2019, 15.07.2019, 12.08.2019, 04.09.2019, 15.10.2019  останнім було погашено борг на користь ОСОБА_1 в сумі 3142 грн. (500 + 300 + 300 + 300 + 742 + 1000) (а.с.89 - 94). Під час апеляційного розгляду ОСОБА_2 додатково сплатив 500 грн на користь ОСОБА_1 .
В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 підтвердив, що після продажу будинку ОСОБА_2 пропонував йому сплатити 4000 доларів США, проте дані кошти він так і не отримав.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 не мав наміру ухилятися щодо виконання вищевказаного судове рішення, продаж майна був обумовлений великою кількістю боргів у ОСОБА_2 і бажанням розрахуватися з ними. Заборгованість перед іншими особами у ОСОБА_2 позивач не заперечував, а відтак суд дійшов висновку, що відсутні будь-які фактичні дані, які б вказували, що укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір купівлі – продажу житлового будинку та земельної ділянки від 19.04.2019, а також договір купівлі – продажу житлового будинку та земельної ділянки від 22.07.2019, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , є фіктивними та укладені без мети настання реальних наслідків, та які б спростували встановлену законом презумпцію правомірності правочину, а відтак і похідні вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 46560107 від 19.04.2019 та індексний номер 47885431 від 22.07.2019, на житловий будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , є такими, що задоволенню не підлягають. 
Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України»).
Таким чином, посилання та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст. ст. 367 - 369, 374, 375, 381 - 384, 389-390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Кондратенко Світлани Юріївни залишити без задоволення.
Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 09 грудня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий -                                                                В.І. Криворотенко

Судді:                                                                        О.Ю. Кононенко

О.І. Собина