Справа № 433/2883/16-ц 
Провадження № 22-ц/810/910/20 

ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2021 року             Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                           Назарової М.В.,
суддів:                                     Кострицького В.В., Стахової Н.В.,
за участю секретаря                Сінько А.І.,
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 , відповідачі –  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Агроконцерн Колос», третя особа - Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), який є правонаступником Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку
апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків)
на рішення Троїцького районного суду Луганської області від 23 грудня 2016 року, ухваленого Троїцьким районним судом Луганської області у складі: судді Ляшенка М.В. в приміщенні того ж суду, 
у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ТОВ «Агроконцерн Колос», третя особа Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області про визнання права власності та виключення майна з акту опису та арешту,

в с т а н о в и в:

У грудні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, який мотивував тим, що 10 січня 2011 року позивач уклав з Товариством з обмеженою відповідальністю «Агроконцерн Колос» (далі - ТОВ «Агроконцерн Колос») договір купівлі-продажу нежитлової будівлі ангару трактарного з асфальтованим майданчиком, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , погодивши ціну та всі істотні умови та сплативши ціну за нерухоме майно в розмірі 29401 грн, про що була складена відповідна розписка. На виконання укладеного правочину відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Агроконцерн Колос» передав позивачу ключі від будівлі, технічний паспорт та всі відповідні документи на неї.
Відповідач ТОВ «Агроконцерн Колос» зобов`язався здійснити необхідні дії по нотаріальному посвідченню договору у строк до 10.02.2011, однак від нотаріального посвідчення даного договору ухилився. 
Оскільки на зазначене майно позивача, яке знаходиться у користуванні відповідача ТОВ «Агроконцерн Колос» разом з майном, яке належить ТОВ «Агроконцерн Колос», був накладений арешт та включено його до акту опису та арешту від 30.10.2015 року, складеного державним виконавцем Севостьяновим О.Г. при примусовому виконанню постанови ВП №48806605, виданої 16.10.2015 року відділом примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ У Луганській області про стягнення у солідарному порядку з підсудних ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які є одними з учасників ТОВ «Агроконцерн Колос», на користь КС «Сєвєродонецькрадіотехніка» шкоди 8685942,04 грн на майно підсудних ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , на яке накладено арешт у рахунок забезпечення цивільного позову.
Із посиланням як на правову підставу своїх вимог на ст. 316, 321, 328, 334, 203, 655, 638 ЦК України, ст. 41, 47 Конституції України позивач просив визнати за ним право власності на зазначене нерухоме майно через те, що у нього відсутня можливість посвідчити відповідний правочин купівлі-продажу у нотаріальному порядку, так як товариство з  обмеженою відповідальністю «Агроконцерн Колос» ухиляється від нотаріального посвідчення правочину, а також просив виключити з акту опису та арешту вказане нерухоме майно, так як позивач, набувши у власність спірне майно, не має відношення до зобов`язань відповідачів по справі з приводу арештованого майна, і воно на підставі укладеної угоди має належати йому.
Рішенням Троїцького районного суду Луганської області від 23 грудня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено.
В апеляційній скарзі третя особа Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (М. Харків), який є правонаступником Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області,вважає оскаржуване рішення незаконним, необґрунтованим та таким, що прийняте з грубим порушенням норм процесуального та матеріального права та просить скасувати рішення Троїцького районного суду Луганської області від 23 грудня 2016 рокута постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Доводами апеляційної скарги є неповідомлення третьої особи про розгляд справи та неправильне застосування судом норм ч. 2 ст. 220, 657 ЦК України в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин, оскільки договір купівлі-продажу нерухомості підлягав і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, отже він не є укладеним і не створює прав та обов`язків для сторін, а також судом не встановлено факту ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину.
Від позивача на апеляційну скаргу третьої особи Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) надійшов відзив, в якому зазначив, що про існування оскаржуваного рішення скаржнику було відомо ще у 2019 році під час розгляду справи № 433/257/19, спірне майно до теперішнього часу належить ТОВ «Агроконцерн Колос», а не відповідачам ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , з яких як з фізичних осіб стягнуто шкоду на користь КС «Сєвєродонецькрадіотехніка»; справа № 433/1629/16-ц в частині належності спірного майна ТОВ «Агроконцерн «Колос» має преюдиційне значення при розгляді теперішньої апеляційної скарги в частині зняття арешту з ангару тракторного; оскільки є ще два співзасновника ТОВ «Агроконцерн «Колос», і у разі звернення стягнення на майно боржників фізичних осіб звернення стягнення на їхнє майно мало б проводитися ДВС шляхом накладення арешту на їхню долю в статутному капіталі, а не на все майно; скаржник не довів, в чому полягає порушення оскаржуваним рішенням саме його прав та законних інтересів, оскільки арештоване майно належить і належало особам, які не є і не були боржниками та взагалі сторонами цього виконавчого провадження; позивач просив витребувати для огляду та дослідження у судовому засіданні матеріали виконавчого провадження ВП №48806605.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.11.2020 року визначено головуючим суддею (суддею-доповідачем) Назарову М.В., склад колегії суддів –Кострицького В.В., Стахової Н.В.
Апеляційне провадження по справі було відкрито 04 грудня 2020 року.
Ухвалою суду від 17 грудня 2020 року справу призначено до апеляційного розгляду на 26 січня 2021 року об 11-30 год. 26 січня 2021 року розгляд справи відкладений на 14.30 год. 23 лютого 2021 року.
В судовому засіданні представник скаржника підтримав доводи апеляційної скарги.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце повідомлені належним чином, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що підлягає задоволенню.
Відповідно до п. 9 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 року, який набрав чинності з 15.12.2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до частини четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Законодавець у частині першій статті 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині другій цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Частиною другою статті 16 ЦК встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.
Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним.
Згідно із частиною першою статті 32 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) заходами примусового виконання рішень, зокрема, є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб.
Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.
Відповідно до частин першої, другої, третьої та четвертої статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. 
Підстави зняття арешту з майна у виконавчому провадженні визначено статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції чинній на момент вчинення процесуальної дії).
Згідно із статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. ..У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. Зазначені у цій статті постанови можуть бути оскаржені сторонами в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.
За змістом наведених положень Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV, в судовому порядку може бути ухвалено рішення про зняття арешту з майна у випадку незавершеного виконавчого провадження або у випадку, коли особа вважає себе власником майна, на яке накладено арешт, та одночасно звертається з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
Згідно статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV до суду з позовом про зняття арешту з майна може звернутись не сторона виконавчого провадження, а інша особа, яка є власником, чи претендує на таке майно.
Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
У пункті 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» роз`яснено, що у справах за скаргами стягувача чи боржника на дії державного виконавця, пов`язані з арештом і вилученням майна та визначенням вартості й оцінки цього майна, суд перевіряє відповідність цих дій положенням статей 57, 58 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції чинній на момент вчинення процесуальної дії).
Відповідно до положень статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV і роз`яснень, викладених у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року № 4 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» (з наступними змінами) особа, яка вважає, що майно на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
При цьому вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред`явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах.
Задовольняючи позовні вимоги та визнаючи за ОСОБА_1 право власності на нежитлову (з урахуванням ухвали суду про виправлення описки від 23.12.2016) будівлю ангару тракторного з асфальтовим майданчиком, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та виключаючи вказане майно з акту опису та арешту від 30.10.2015, складеного державним виконавцем Севостьяновим О.Г. при примусовому виконанні постанови ВП№48806605, виданої 16.10.2015 відділом примусового виконання рішень управлення ДВС ГТУЮ у Луганській області про стягнення у солідарному порядку підсудних ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь КС «Сєвєродонецькрадіотехніка» шкоди 8685942,04 грн, суд виходив із обгрунтованості позовних вимог та порушення держвиконавцем права позивача шляхом накладення арешту на спірне майно як на належне ТОВ «Агроконцерн Колос».
Як вбачається з матеріалів справи, підставою обтяження майна та накладення на нього арешту 30.10.2015 - нежитлової будівлі ангару тракторного з асфальтованим майданчиком за адресою: АДРЕСА_1 , є виконавчий лист № 428/6518/14-к, виданий 17.08.2015 Сєвєродонецьким міським судом Луганської області про солідарне стягнення з підсудних ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на користь КС «Сєвєродонецькрадіотехніка» матеріальної шкоди у розмірі 8685942,04 грн.
Вказаний виконавчий лист перебуває на виконанні у відділі примусового виконання рішень управлення ДВС ГТУЮ у Луганській області, правонаступником якого є Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків).
Звертаючись до суду із зазначеним позовом, позивач обґрунтував свої вимоги тим, що накладення арешту на майно порушує його права, як власника, захист якого передбачено статтею 41 Конституції України, статтями 203, 315, 321, 328, 334, 638, 655 ЦК України та зазначає про порушення своїх прав накладенням 30 жовтня 2015 арешту Відділом примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області, правонаступником якого є Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), на нерухоме майно, на яке позивач просить визнати за ним право власності.
Відповідно до частини першої статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі з розгляду справ позовного провадження є позивач і відповідач.
Позивачем у позові про визнання права власності може бути суб`єкт, який вважає себе власником майна, зокрема на підставі договору купівлі-продажу, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із недодержанням сторонами вимоги закону про посвідчення такого договору та ухиленням іншої особи – відповідача від нотаріального посвідчення цього договору.
А оскільки по теперішній справі йдеться і про виключення спірного нерухомого майна з акту опису та арешту, накладеного державним виконавцем під час примусового виконання постанови у виконавчому провадження про стягнення певної суми на користь іншої особи, то така особа має бути залучена до участі у справі у якості відповідача.
Як свідчать матеріали справи, стягувачем у ВП№48806605 є Кредитна спілка «Сєвєродонецькрадіотехніка», яка до участі у справі про виключення майна з акту опису та арешту у якості відповідача не залучена.
Натомість у якості відповідачів позивачем залучено до участі у справі лише боржників по виконавчому провадженні та особу, за якою зареєстровано право власності на спірне майно - ТОВ «Агроконцерн Колос», який позов визнав, що не може бути взяте до уваги, оскільки таке визнання позову лише одним із відповідачів порушує права іншої особи, не залученої до участі у справі, та позбавляє таке визнання правового сенсу та будь-якого правового значення.
Наведеного суд до уваги не взяв, як не взяв до уваги і роз`яснення, надані з цього приводу у п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України « 6 від 27.08.1976 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису», що відповідачами в справі вказаної категорії суд притягує боржника, особу, в інтересах якої накладено арешт на майно, і в необхідних випадках – особу, якій передано майно, якщо воно було реалізоване.
Наведене є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
Визначення суб`єктного складу учасників справи, зокрема відповідача, є виключно правом особи, що звертається до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав.
Під час перегляду рішення суду апеляційним судом вирішувати вказане питання цивільним процесуальним кодексом України не передбачено.
       Іншим доводам апеляційної скарги колегія суддів не дає оцінки, оскільки це може мати місце під час розгляду справи із належними відповідачами по справі, одним з яких є особа, на користь якої проводяться стягнення за виконавчим листом на описано спірне майно та на нього накладено арешт.
Вказане порушення норм процесуального права з огляду на вимоги п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та відмови у задоволенні позову.
Не може бути взятий до уваги відзив на апеляційну скаргу, наданий позивачем ОСОБА_1 про те, що справа № 433/1629/16-ц в частині належності спірного майна ТОВ «Агроконцерн «Колос» має преюдиційне значення при розгляді теперішньої апеляційної скарги в частині зняття арешту з ангару тракторного, оскільки рішення у вказаній справі ухвалене між іншими сторонами, зокрема, за участю Кредитної спілки «Сєвєродонецькрадіотехніка» як стягувача у виконавчому провадженні.
Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» у випадках об`єднання в одній заяві вимог як майнового, так і немайнового характеру судовий збір згідно з частиною третьою статті 6 Закону № 3674-VI підлягає сплаті як за ставками, встановленими для позовів майнового характеру, так і за ставками, встановленими для позовних заяв зі спорів немайнового характеру, наприклад, зняття арешту з майна та визнання права власності на це майно. При цьому судовий збір може бути сплачений окремо за кожною вимогою або загальною сумою за всіма позовними вимогами.
Отже, до сплати за подання позовної заяви належало 551,20 х 2 = 1102,40 грн, а фактично позивачем сплачено 551,20 грн.
За змістом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з позивача на користь третьої особи Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) слід стягнути судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1653,60 грн (дві вимоги майнового та немайнового характеру 551,20 грн х 2 х 150 %).
Що стосується зайво сплаченого судового скаржником збору, то відповідно до п.1 ч.1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» він не позбавлений права звернутись до суду апеляційної інстанції із заявою про повернення судового збору, сплаченого в більшому розмірі, ніж встановлено законом.
Оскільки позивачем під час подання позову сплачено лише за одну вимогу судовий збір у розмірі 551,20 грн, то з нього на користь держави належить до сплати судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд 

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) задовольнити.
Рішення Троїцького районного суду Луганської області від 23 грудня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Відмовити у задоволенні позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ТОВ «Агроконцерн Колос», третя особа Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області про визнання права власності та виключення майна з акту опису та арешту.
Стягнути з  ОСОБА_1 (місце реєстрації АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Луганській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (код ЄДРПОУ 43315445) судові витрати у розмірі 1653,60 грн.
Стягнути з  ОСОБА_1 (місце реєстрації АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь держави судовий збір 551,20 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. 
Дата складення повного тексту постанови – 23 лютого 2021 року.

Головуючий

Судді: