ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
15 березня 2021 року           справа №200/10320/20-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Гайдара А.В., Гаврищук Т.Г., Сіваченка І.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Дружківської міської ради  на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 04 грудня 2020 року у справі  № 200/10320/20-а (головуючий суддя І інстанції – Загацька Т.В.), складене у повному обсязі 04 грудня 2020 року у м. Слов`янську Донецької області, за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Дружківської міської ради про визнання дій незаконними, зобов`язання вчинити певні дії,-

                                                     ВСТАНОВИВ:

03 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Управління соціального захисту населення Дружківської міської ради, в якій позивач просить:
- визнати дії щодо відмови в призначенні допомоги на дітей одиноким матерям незаконними;
- зобов`язати призначити допомогу на дітей одиноким матерям, з часу звернення (а.с. 1-3).
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 04 грудня 2020 року позовні вимоги задоволено частково. Скасовано рішення Управління соціального захисту населення Дружківської міської ради №297 від 08 липня 2020 року про призначення допомоги сім`ям з дітьми. Зобов`язано Управління соціального захисту населення Дружківської міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення допомоги на дітей одиноким матерям від 30 червня 2020 олку, з урахуванням висновків суду (а.с. 27-29).
Не погодившись з судовим рішенням, Управління соціального захисту населення Дружківської міської ради звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просило скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення суду, яким відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначив, що 30 червня 2020 року до управління позивачем було подано заяву для призначення допомоги на дітей одиноким матерям та додано довідку про доходи з місця служби (Дружківський міський військовий комісаріат) за шість місяців.
Вважає, що оскільки позивач з 10 травня 2018 року не приймає безпосередню участь у проведенні антитерористичної операції, тому до середньомісячного сукупного доходу сім`ї враховується її заробітна плата, а отже  на позивача вимоги п.8 Порядку №632 не поширюються. 
Зазначив,  що позивач не має права на допомогу на дітей одиноким матерям, у зв`язку з тим, що рівень середньомісячного доходу члена її сім`ї перевищує рівень прожиткового мінімуму для дітей віком від 6 до 18 років на суму 6432,49 грн. (8650,49 грн. - 2218,00 грн.) (а.с. 32-34).
Сторони в судове засідання не викликались, про дату та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.
Суд апеляційної інстанції заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги,  перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – залишити без змін, з наступних підстав.
Як встановлено судом першої та апеляційної інстанції, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянка України, про що свідчить копія паспорту серії НОМЕР_1 .
Згідно посвідчення серії НОМЕР_2 позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни – учасників бойових дій.
ІНФОРМАЦІЯ_2 в позивача народилася дитина – ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини серія НОМЕР_3 (а.с. 7).
Відповідно до довідки Дружківського міського військового комісаріату від 05 жовтня 2020 року №05/7245 ОСОБА_1 з 14 грудня 2015 року по 30 квітня 2018 року брала участь в Антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, забезпечення її проведення, з метою виконання службових (бойових) завдань; з 10 травня 2018 року по теперішній час залучена до сил і засобів здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях (ООС), на посаді діловодства відділення військового обліку та бронювання сержантів і солдатів запасу Дружківського міського військового комісаріату оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_3 » Сухопутних військ Збройних Сил України (а.с. 12).
ОСОБА_1 звернулась до відповідача із заявою про призначення допомоги на дітей одинокім матерям.
08 липня 2020 року Управлінням соціального захисту населення Дружківської міської ради видано рішення, яким позивачу відмовлено у призначенні допомоги на дітей одиноким матерям.
28 серпня 2020 року відповідачем у листі №0.2191/6156/20 повідомлено позивача, що 30 червня 2020 року до управління позивачем подано заяву для призначення допомоги на дітей одиноким матерям та додано довідку про доходи з місця служби (Дружківський міський військовий комісаріат) за шість місяців (з 01 грудня 2019 року по 31 травня 2020 року), довідку про залучення її на військову службу до Збройних Сил України за контрактом, в якій зазначено, що: з 14 грудня 2015 року по 30 квітня 2018 року вона брала участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей; з 10 травня 2018 року та по теперішній час проходе службу на посаді діловода відділення військового обліку та бронювання сержантів і солдатів запасу Дружківського міського військового комісаріату оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_3 » Сухопутних військ Збройних Сил України. Посилання позивача на вимоги п.8 Порядку №632 щодо нарахування середньомісячного сукупного доходу на неї не поширюються, тобто є безпідставними, оскільки з 10 травня 2018 року вона вже не приймає безпосередню участь у проведенні антитерористичної операції. Вважає, що позивач не має права на допомогу на дітей одиноким матерям, у зв`язку з тим, що рівень середньомісячного доходу члена її сім`ї перевищує рівень прожиткового мінімуму для дітей віком від 6 до 18 років на суму 6432,49 грн. (8650,49 грн. - 2218,00 грн.) (а.с. 13).
Спірний питанням даної справи є правомірність дій відповідача щодо відмови у призначені допомоги на дітей одиноким матерям, у зв`язку з рівень ередньомісячного доходу члена її сім`ї перевищує рівень прожиткового мінімуму для дітей віком від 6 до 18 років.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов до висновку, що відповідачем допущено бездіяльність в частині позбавлення позивача права на отримання належної їй допомоги, яке має бути відновленим з моменту припинення.
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.
Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» від 22 листопада 1992 року № 2811-ХІІ (далі -  Закон № 2811-ХІІ) та Порядком призначення та виплати державної допомоги  сім`ям з дітьми, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року № 1751.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у  спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.
Згідно із статтею 8 Закону України “Про охорону дитинства” визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Відповідно до ст. 13 Закону України «Про охорону дитинства», з  метою створення належних матеріальних умов для виховання дітей у сім`ях держава надає батькам або особам, які їх замінюють, соціальну допомогу, передбачену Законом України"Про державну допомогу сім`ям з дітьми" та іншими законами України встановлює гарантований державою рівень матеріальної підтримки сімей з дітьми шляхом надання державної грошової  допомоги з урахуванням складу сім`ї, її доходів та віку дітей і спрямований на забезпечення пріоритету державної допомоги сім`ям з дітьми у загальній системі соціального захисту населення.
Згідно із пунктом 5 частини 1 статті 3 Закону № 2811-ХII, відповідно до цього Закону призначається, серед іншого, допомога на дітей одиноким матерям.
Відповідно до ст. 18-1 Закону № 2811-ХII право на допомогу на дітей одиноким матерям мають одинокі матері (які не перебувають у шлюбі), одинокі усиновлювачі, якщо у свідоцтві про народження дитини або документі про народження дитини, виданому компетентними органами іноземної держави, за умови його легалізації в установленому законодавством порядку (рішенні про усиновлення дитини), відсутній запис про батька (матір) або запис про батька (матір) проведено в установленому порядку органом державної реєстрації актів цивільного стану за вказівкою матері (батька, усиновлювача) дитини.
Як вбачається з ст. 18-2 Закону № 2811-ХII допомога на дітей одиноким матерям призначається за наявності витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження дитини, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану, або довідки про народження, виданої виконавчим органом сільської, селищної, міської (крім міст обласного значення) ради, із зазначенням підстави внесення відомостей про батька дитини до актового запису про народження дитини відповідно до абзацу першого частини першої статті 135 Сімейного кодексу України, або документа про народження, виданого компетентним органом іноземної держави, в якому відсутні відомості про батька, за умови його легалізації в установленому законодавством порядку.
Допомога на дітей одиноким матерям призначається незалежно від одержання на дітей інших видів допомоги, передбачених цим Законом.
Для призначення, виплати та припинення виплати допомоги на дітей одиноким матерям додатково застосовуються умови призначення, виплати та підстави для припинення виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ст. 18-4 Закону № 2811-ХII виплата допомоги на дітей одиноким матерям (батькам) припиняється у разі:
позбавлення отримувача допомоги батьківських прав;
позбавлення отримувача допомоги волі за вироком суду;
скасування рішення про усиновлення дитини або визнання його недійсним;
реєстрації дитиною шлюбу до досягнення нею 18-річного віку;
надання неповнолітній особі повної цивільної дієздатності у випадках, передбачених законом;
смерті дитини;
смерті отримувача допомоги.
Виплата допомоги на дітей одиноким матерям (батькам) призупиняється у разі:
тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання;
відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав;
тимчасового працевлаштування дитини.
У разі припинення дії обставин, передбачених частиною другою цієї статті, виплата допомоги поновлюється за письмовою заявою отримувача допомоги до органу, який призначає допомогу, з місяця, що настає за місяцем, в якому припинилася дія зазначених обставин. Припинення або призупинення виплати допомоги здійснюється на підставі відомостей про обставини, зазначені у частинах першій та другій цієї статті, з місяця, що настає за місяцем, в якому було виявлено зазначені обставини, за рішенням органу, який призначив допомогу.
Зі змісту п. 33 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми» від 27 грудня 2001 року № 1751 вбачається, що відповідно до статті 18-1 Закону України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми", право на допомогу на дітей одиноким матерям мають одинокі матері (які не перебувають у шлюбі), одинокі усиновлювачі, якщо у свідоцтві про народження дитини або документі про народження дитини, виданому компетентними органами іноземної держави, за умови його легалізації в установленому законодавством порядку (рішенні про усиновлення дитини) відсутній запис про батька (матір) або запис про батька (матір) проведено в установленому порядку органом державної реєстрації актів цивільного стану за вказівкою матері (батька, усиновлювача) дитини.
Право на допомогу на дітей одиноким матерям (батькам) має мати (батько) дітей у разі смерті одного з батьків, яка (який) не одержує на них пенсію в разі втрати годувальника, соціальну пенсію або державну соціальну допомогу дитині померлого годувальника, передбачену Законом України "Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю".
Допомога на дітей одиноким матерям призначається на кожну дитину (п. 34 Порядку).
Відповідно до п. 35 Порядку для призначення допомоги на дітей одиноким матерям подаються такі документи:
1) заява про призначення допомоги, що складається за формою, затвердженою Мінсоцполітики;
2) декларація про доходи та майновий стан осіб, які звернулися за призначенням усіх видів соціальної допомоги, що складається за формою, затвердженою Мінсоцполітики (далі - декларація);
3) довідка про доходи у разі зазначення в декларації доходів, інформація про які відсутня в ДПС, Пенсійному фонді України, фондах соціального страхування тощо та згідно із законодавством не може бути отримана за відповідним запитом органу соціального захисту населення. У разі неможливості підтвердження таких доходів довідкою до декларації додається письмове пояснення із зазначенням їх розміру;
4) витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження дитини, виданий відділом державної реєстрації актів цивільного стану, або довідка про народження, видана виконавчим органом сільської, селищної, міської (крім міст обласного значення) ради, із зазначенням підстави для внесення відомостей про батька дитини до актового запису про народження дитини відповідно до абзацу першого частини першої статті 135 Сімейного кодексу України, або виданий компетентним органом іноземної держави документ про народження, в якому відсутні відомості про батька, за умови легалізації такого документа в установленому законодавством порядку;
5) копія свідоцтва про народження дитини.
Згідно до п. 36 Порядку допомога на дітей одиноким матерям призначається з місяця, в якому було подано заяву з усіма необхідними документами, та виплачується щомісяця по місяць досягнення дитиною 18-річного віку (якщо діти навчаються за денною формою у закладах загальної середньої, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, - до закінчення такими дітьми навчальних закладів, але не довше ніж до досягнення ними 23 років) включно.
Виплата допомоги на дітей одиноким матерям (батькам) припиняється у разі:
позбавлення отримувача допомоги батьківських прав;
позбавлення волі отримувача допомоги за вироком суду;
скасування рішення про усиновлення дитини або визнання його недійсним;
реєстрації дитиною шлюбу до досягнення нею 18-річного віку;
надання неповнолітній особі повної цивільної дієздатності у випадках, передбачених законом;
смерті дитини;
смерті отримувача допомоги.
Виплата допомоги на дітей одиноким матерям (батькам) зупиняється у разі:
тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання;
відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав;
тимчасового працевлаштування дитини.
Виплата допомоги на дітей одиноким матерям також припиняється: якщо сім`єю подано недостовірні відомості чи приховано відомості, що вплинули або могли вплинути на встановлення права на отримання допомоги на дітей одиноким матерям та на визначення її розміру, або встановлено фактичну зайнятість особи, що приносить дохід (винагороду), без оформлення, реєстрації в установленому законодавством порядку, - з місяця, що настає за місяцем, у якому виявлено порушення. В такому разі на наступний строк допомогу на дітей одиноким матерям може бути призначено не раніше ніж через шість місяців починаючи з першого числа місяця виявлення порушення;
у разі переїзду сім`ї до іншої місцевості або настання обставин, що унеможливлюють виплату допомоги на дітей одиноким матерям (зокрема, смерть одинокої особи), - з місяця, що настає за місяцем, у якому відбулися зміни;
за заявою отримувача допомоги на дітей одиноким матерям - з місяця, що настає за місяцем її подання;
якщо реєстрацію особи, яка включена до складу сім`ї, як безробітної припинено з причин, передбачених абзацами шістнадцятим (крім припинення реєстрації в разі працевлаштування самостійно), вісімнадцятим - двадцять першим підпункту 1, підпунктами 2 і 3 пункту 30 Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 вересня 2018 р. № 792 (Офіційний вісник України, 2018 р., № 80, ст. 2662), - з місяця, наступного за місяцем, у якому надійшла інформація з центру зайнятості;
у разі виявлення, що непрацююча працездатна особа, фактично не здійснювала догляд за особою, яка досягла 80-річного віку, або не надавала соціальних послуг з догляду відповідно до законодавства у зв`язку з перебуванням за кордоном сукупно більше ніж 60 днів протягом періоду отримання допомоги на дітей одиноким матерям, - з місяця, наступного за місяцем, у якому надійшла відповідна інформація з Держприкордонслужби.
Підставою для відмови позивачу у призначенні допомоги на дітей одинокім матерям Управлінням вказано перевищення рівня прожиткового мінімуму середньомісячним доходом члена сім`ї.
Крім того, відповідач вважає, що на позивача не поширюється п.8 Порядку №632, оскільки з 10 травня 2018 року вона вже не приймає безпосередню участь у проведенні антитерористичної операції.
Частиною 2 ст.1 Закону №2811-XII визначено, що порядок призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми та перелік документів, необхідних для призначення допомоги за цим Законом, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Порядок призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 року №632 (Порядок обчислення середньомісячного сукупного доходу сім`ї (домогосподарства) для усіх видів державної соціальної допомоги).
Відповідно до п.8 Порядку, до середньомісячного сукупного доходу осіб, які беруть (брали) безпосередню участь у проведенні антитерористичної операції, участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, під час здійснення зазначених заходів (операції об`єднаних сил), та до середньомісячного доходу членів їх сімей не враховуються отримані ними у період безпосередньої участі у проведенні антитерористичної операції (операції об`єднаних сил) грошове забезпечення та інші виплати і види соціальної допомоги, передбачені законодавством для працівників правоохоронних органів, військовослужбовців і працівників Збройних Сил, Національної гвардії, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, МВС, Національної поліції, Управління державної охорони, Держспецзв`язку, інших військових формувань, утворених відповідно до закону.
Колегія суддів вважає неприйнятними доводи апеляційної скарги, що з 10 травня 2018 року ОСОБА_1 вже не приймає безпосередню участь у проведенні антитерористичної операції, оскільки у п.8 вказаного Порядку зазначено, що до середньомісячного сукупного доходу осіб, зокрема, які брали безпосередню участь у проведенні антитерористичної операції.
Крім того, згідно наданої довідки Дружківського міського військового комісаріату від 05 жовтня 2020 року  №05/7245 ОСОБА_1 з 10 травня 2018 року по теперішній час залучена до сил і засобів здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях (ООС), на посаді діловодства відділення військового обліку та бронювання сержантів і солдатів запасу Дружківського міського військового комісаріату оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_3 » Сухопутних військ Збройних Сил України, що також передбачає розповсюдження п.8 Порядку №632.
Відтак, відповідачем при вирішенні питання про призначення допомоги на дітей одиноким матерям позивачу не вірно надано оцінку документам, які були подані позивачем разом з заявою про призначення допомоги, що є підставою для скасування рішення №297 від 08 липня 2020 року про призначення допомоги сім`ям з дітьми.
При цьому, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції щодо необхідності зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву про призначення спірної допомоги, що у даному випадку є достатнім способом захисту.
Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що позивачем заявлено позов фактично в інтересах дітей для їх належного матеріального забезпечення.
Відповідно до частини 7 статті 7 Сімейного Кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.
Таким чином, беручи до уваги необхідність захисту інтересів дитини, виходячи із завдань адміністративного судочинства, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що бездіяльність відповідача щодо виплати допомоги на дітей одиноким матерям є незаконним та таким, що суперечить нормам діючого законодавства.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції щодо необхідності відновлення порушеного права позивача.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції розглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
 Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.                      
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.                    
Як зазначив Європейський суд з прав людини в справі «Золотас проти Греції» стаття 1 Протоколу № 1, яка має за головну мету захистити особу від будь-якого посягання держави на повагу до її майна, може також вимагати позитивних зобов`язань, відповідно до яких держава має вжити певних заходів, необхідних для захисту права власності, зокрема, якщо існує прямий зв`язок між заходом, якого заявник може правомірно очікувати від влади, і ефективним користуванням ним своїм майном (Zolotas v. Greece, заява № 66610/09). Подібний висновок викладений у рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Капітал Банк АД проти Болгарії» (Capital Bank AD v. Bulgaria, заява № 49429/99).                       
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.                                  
При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.                     
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).                      
У справі, що розглядається, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що скаржникові надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду попередньої інстанції.
Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду першої інстанції – без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а  доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.  
Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

                                                   ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Дружківської міської ради  - залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 04 грудня 2020 року у справі № 200/10320/20-а – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім  випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 15 березня 2021 року.

Судді                                                                                                                   А.В. Гайдар
                                                                                                                        Т.Г. Гаврищук 
                                                                                                                         І.В. Сіваченко