УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
14 січня 2021 року
м. Київ
справа № 219/11317/19
провадження № 51-5893ск20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 – адвоката ОСОБА_5 , на вирок Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 10 серпня 2020 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 28 жовтня 2020 року у кримінальному провадженні № 12019050150000547 за обвинуваченням
ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами 1, 2 ст. 307 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Суть питання
За вироком Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 10 серпня 2020 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 1 ст. 307 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, за ч. 2 ст. 307 КК із застосуванням ст. 69 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з конфіскацією всього майна належного йому на праві власності.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_4 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з конфіскацією всього майна належного йому на праві власності.
Як зазначив суд у вироку, 11 червня 2019 року приблизно до 15 год у м. Бахмут Донецької області ОСОБА_4 з корисливих мотивів незаконно у невстановленої особи придбав психотропні речовини – амфетамін та метамфетамін, і почав зберігати при собі з метою подальшого збуту.
Надалі засуджений цього ж дня у період часу з 15 год 05 хв до 15 год 10 хв біля кафе «Сіль», розташованого за адресою: Донецька область, м. Бахмут, вул. Незалежності, 32, діючи умисно незаконно збув психотропні речовини, обіг яких обмежено: амфетамін та метамфетамін, масою 0,2506 г (у перерахунку на суху речовину 0,0204 г та 0,0029 г) ОСОБА_6 , від якого о 12 год 35 хв 11 червня 2020 року наперед отримав за це 500 грн.
Крім того, 22 серпня 2019 року до 17 год 18 хв у м. Бахмут Донецької області       ОСОБА_4 з корисливих мотивів незаконно у невстановленої особи придбав психотропну речовину – амфетамін, і почав зберігати при собі з метою подальшого збуту.
Цього ж дня о 17 год 36 хв ОСОБА_4 біля гуртожитку Бахмутського медичного коледжу, розташованого за адресою: Донецька область, м. Бахмут, вул. Свободи, 15, діючи умисно повторно незаконно збув психотропну речовину, обіг якої обмежено – амфетамін, масою 0,0668 г (у перерахунку на суху речовину 0,0105 г) ОСОБА_6 , від якого о 17 год 27 хв 22 серпня 2020 року наперед отримав за це 500 грн.
Донецький апеляційний суд ухвалою від 28 жовтня 2020 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 залишив без змін.
У касаційній скарзі захисник, не оспорюючи доведеності винуватості засудженого та правильності кваліфікації його дій, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і вказуючи про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, просить змінити вирок Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 10 серпня 2020 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 28 жовтня 2020 року, призначити ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки та застосувати положення ст. 75 КК, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 3 роки.
На обґрунтування своїх вимог захисник вказує, що з урахуванням даних про особу ОСОБА_4 , наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та відсутності обтяжуючих, його виправлення можливе без позбавлення волі, а тому суди першої та апеляційної інстанції безпідставно не призначили покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки із звільненням засудженого від відбування покарання з випробуванням, натомість йому було призначено занадто суворе покарання.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Доведеності винуватості засудженого у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень за обставин, установлених та перевірених місцевим судом, а також правильності кваліфікації дій ОСОБА_4 за частинами 1, 2 ст. 307 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки захисник не оскаржує законності й обґрунтованості судових рішень у цій частині.
Доводи захисника щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідності призначеного ОСОБА_4 покарання внаслідок суворості Верховний Суд вважає необґрунтованими з огляду на таке.
Відповідно до ст. 50 КК покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.
Згідно з вимогами ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Відповідно до мети та принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, згідно з положеннями статей 66, 67 КК.
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави та суспільства.
Положеннями ст. 75 КК передбачено, що в разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, урахувавши тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Статті 65-75 КК є кримінально-правовими нормами, що встановлюють загальні засади та правила призначення покарання, звільнення від його відбування.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Водночас як уже зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Згідно з ч. 1 ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.
Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції під час призначення покарання ОСОБА_4 із застосуванням ст. 69 КК згідно з указаними нормами закону врахував: характер та ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які є тяжкими; особу засудженого, який на обліку в лікаря-психіатра не перебуває, не одружений, не має на утриманні неповнолітніх дітей; працює, у побуті характеризується посередньо; раніше не судимий; висновок органу пробації, згідно з яким виконання покарання у громаді можливе лише за умови здійснення нагляду та застосування соціально-виховних заходів, що необхідні для виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень. Наявність обставин, що пом`якшують покарання: щире каяття, повне визнання вини засудженим та його молодий вік. Відсутність обставин, що обтяжують покарання.
З урахуванням наведеного суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених КК, і дійшов обґрунтованого висновку про можливість, на підставі ст. 69 КК, призначення ОСОБА_4 основного покарання, нижчого від найнижчої межі, встановленої в санкції частини статті, яке необхідно відбувати реально.
Також місцевий суд з наведенням відповідних мотивів не встановив підстав для застосування до засудженого положень ст. 75 КК.
Не погоджуючись із вироком місцевого суду, захисник подав апеляційну скаргу, в якій наводив доводи щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідності призначеного судом ОСОБА_4 покарання через суворість, які аналогічні доводам, викладеним ним у касаційній скарзі.
Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку перевірив усі посилання й доводи, викладені у скарзі, щодо вимог захисника про призначення покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки та безпідставного незастосування місцевим судом ст. 75 КК, проте, не встановивши підстав для зміни вироку місцевого суду, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, аргументувавши таке рішення.
Зокрема, апеляційний суд погодився зі встановленими місцевим судом обставинами, які враховуються під час призначення покарання, вказав про обґрунтованість висновку місцевого суду щодо можливості застосування до ОСОБА_4 положень ч. 1 ст. 69 КК і призначення йому за ч. 2 ст. 307 КК основного покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією цієї статті, яке необхідно відбувати реально.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Таким чином, суди, як першої так апеляційної інстанцій, дійшли обґрунтованого висновку щодо призначення ОСОБА_4 остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з конфіскацією всього майна належного йому на праві власності і саме таке покарання є необхідним та достатнім для його виправлення. Водночас з огляду на характер та тяжкість вчинених кримінальних правопорушень відсутні підстави для застосування до засудженого положень ст. 75 КК та звільнення його від відбування покарання з випробуванням.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність ухвали апеляційного суду, захисник у касаційній скарзі не навів.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження. 
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 – адвоката ОСОБА_5 на вирок Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 10 серпня 2020 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 28 жовтня 2020 року.
Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                              ОСОБА_2                           ОСОБА_3