УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
18 січня 2021 року
м. Київ
справа № 431/5827/19
провадження № 51-5702ск20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу з доповненнями засудженого ОСОБА_4 на вирок Старобільського районного суду Луганської області від 30 червня 2020 року та ухвалу Луганського апеляційного суду від 16 вересня 2020 року за обвинуваченням
ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Грабівка Калуського району Івано-Франківської області, жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами 2, 3 ст. 185, ч. 3 ст. 186, ч. 1 ст. 152 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Суть питання
За вироком Старобільського районного суду Луганської області від 30 червня 2020 року ОСОБА_4 засуджено до покарання у виді позбавлення волі на строк за: ч. 2 ст. 185 КК – 3 роки, ч. 1 ст. 152 КК – 5 років, ч. 3 ст. 185 КК – 6 років, ч. 3 ст. 186 КК – 8 років.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим обвинуваченому призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років. 
Згідно з вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 17 серпня 2019 року о 22:00 проник через огорожу на територію домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , де шляхом відкриття вхідних дверей проник до будинку, звідки повторно таємно викрав велосипед вартістю 2217,83 грн та теслярське долото вартістю 36,67 грн, що належали потерпілому ОСОБА_5 , чим завдав йому майнової шкоди на загальну суму 2254,50 грн.
Крім того, 16 серпня 2019 року о 19:00 ОСОБА_4 , перебуваючи на АДРЕСА_3 , з узбіччя проїзної частини шляхом вільного доступу повторно таємно викрав велосипед вартістю 1133,33 грн, належний потерпілій ОСОБА_6 , чим завдав їй майнової шкоди на вказану суму.
Також 19 серпня 2019 року о 19:30 ОСОБА_4 , будучи у стані алкогольного сп`яніння, реалізуючи свій умисел на відкрите викрадення чужого майна, поєднане з проникненням у житло вчинене повторно, переконавшись, що ОСОБА_7 перебуває в будинку сама, прибув на територію домоволодіння останньої ( АДРЕСА_4 ), та, вибивши замикаючі пристрої на вхідних дверях будинку, проник до нього і, застосовуючи насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я ОСОБА_7 , у виді нанесення удару кулаком в обличчя потерпілої, завдавши їй легких тілесних ушкоджень, відкрито заволодів належними ОСОБА_7 грошовими коштами в сумі 1000 грн і мобільним телефоном «Samsung» вартістю 273 грн, чим завдав потерпілій матеріальної шкоди на загальну суму 1273 грн.
Крім того ОСОБА_4 , перебуваючи в будинку ОСОБА_7 , у той же день та час, умисно протиправно без добровільної згоди потерпілої ОСОБА_7 , погрожуючи фізичним насильством, вчинив щодо неї дії сексуального характеру, пов`язані з вагінальним та анальним проникненням в її тіло з використанням геніталій.
Луганський апеляційний суд ухвалою від 16 вересня 2020 року вирок місцевого суду залишив без змін.
У касаційній скарзі з доповненнями ОСОБА_4 , не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації своїх дій за частинами 2, 3 ст. 185, ч. 3 ст. 186 КК, проситьсудові рішення щодо нього змінити, кримінальне провадження за ч. 1 ст. 152 КК закрити і призначити йому більш м`яке покарання.
Обґрунтовуючи свої вимоги, засуджений вказує, що крім показань потерпілої та свідка ОСОБА_8 відсутні докази його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 152 КК. Зокрема, відсутні висновки судово – біологічної експертизи, які б підтвердили чи спростували вчинення ним цього злочину.
Він також указує про безпідставне невизнання судом обставинами, що пом`якшують покарання, а саме: щирого каяття, сприяння слідству в розкритті злочину та визнання вини у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК. Посилається і на недотримання судами загальних засад призначення покарання.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Доведеності винуватості засудженого ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень за обставин, установлених та перевірених місцевим судом, правильності кваліфікації його дій за частинами 2, 3 ст. 185, ч. 3 ст. 186 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки законність й обґрунтованість судових рішень у цій частині засуджений не оскаржує.
Згідно з ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим судом.
За ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Доводи засудженого щодо заперечення його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 152 КК, були предметом ретельної перевірки суду першої інстанції та належно оцінені судом у вироку.
Так, водночас з іншими доказами суд обґрунтовано послався на показання:
- потерпілої ОСОБА_7 , яка зазначила, що 19 серпня 2019 року приблизно о 19:30, перебуваючи в будинку, вона почула, як хтось зайшов до оселі, це був ОСОБА_4 , якого вона раніше не знала. На його прохання дала напитися води, після чого він пішов. Через деякий час почула хлопок і гавкіт собаки, вийшла в коридор і побачила, ОСОБА_4 , який, зламавши гачок на дверях, зайшов у будинок та став вимагати гроші, у зв`язку з чим наніс потерпілій один удар кулаком в обличчя, після чого забрав гроші в сумі 1000 грн. Надалі ОСОБА_4 сказав потерпілій іти у спальню та роздягатись, де він зґвалтував її природним та неприродним способом. Погрози ОСОБА_4 ОСОБА_7 сприймала реально і думала, що він її задушить;
- свідка ОСОБА_8 , яка вказала у судовому засіданні, що її мати з телефону сина повідомила про скоєний на неї ввечері напад і вчинену над нею наругу. Підстав обмовляти ОСОБА_4 у ОСОБА_7 немає.
Також обґрунтовано суд послався на:
- протокол пред`явлення особи для впізнання від 22 серпня 2019 року з фототаблицями та відеозаписом до нього, згідно з яким потерпіла ОСОБА_7 серед пред`явлених їй осіб впізнала ОСОБА_4 , як особу, яка 19 серпня 2019 року скоїла щодо неї кримінальні правопорушення, зокрема і зґвалтування;
- висновок експерта № 191/182 від 30 серпня 2019 року, відповідно до якого в ОСОБА_7 встановлені такі тілесні ушкодження: синець лівої щоки з розповсюдженням в ділянках верхньої губи та підборіддя, який утворився від дії тупого твердого предмета можливо в строк і за обставин, вказаних потерпілою в протоколах її допиту, тобто в результаті завдання удару рукою стиснутою в кулак; тріщина слизової оболонки в ділянці анального отвору, яка могла утворитися в строк і за обставин, вказаних потерпілою в протоколах її допиту, тобто від дії тупого твердого предмету, яким міг бути статевий член у стані ерекції;
- показання судово-медичного експерта ОСОБА_9 , надані в судовому засіданні, по уточненню змісту висновку № 191/182 від 30 серпня 2019 року судово-медичної експертизи ОСОБА_7 , який підтвердив висновок та пояснив, що інших тілесних ушкоджень, окрім зазначених у висновку встановлено не було.
Вказані у вироку докази є логічними, послідовними, узгоджуються між собою та не викликали у місцевого суду сумнівів щодо їх достовірності.
Оцінивши всі зібрані докази відповідно до ст. 94 КПК з точки зору їх належності й допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів – із точки зору достатності та взаємозв`язку, місцевий суд, провівши судовий розгляд у межах пред`явленого обвинувачення, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_4 , зокрема, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 152 КК.
Не погоджуючись з вироком місцевого суду, засуджений ОСОБА_4 та захисник ОСОБА_10 подали апеляційні скарги, у яких заперечували винуватість засудженого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 152 КК та просили призначити більш м`яке покарання.
Переглядаючи кримінальне провадження в апеляційному порядку, апеляційний суд дав належну оцінку доводам, викладеним в скаргах сторони захисту, які аналогічні доводам викладеним засудженим у касаційній скарзі, та обґрунтовано відмовив у їх задоволенні.
У касаційній скарзі ОСОБА_4 не наведено доводів, які би ставили під сумнів законність і вмотивованість указаних висновків судів першої та апеляційної інстанцій у частині доведення винуватості засудженого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 152 КК.
Водночас доводи засудженого про відсутність інших експертиз, зокрема судово-біологічної, не ставлять під сумнів висновки суду щодо доведеності його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 152 КК, з огляду на сукупність вище перелічених доказів, якими доводиться винуватість ОСОБА_4 у його вчиненні.
Доводи засудженого про недотримання судами загальних засад при призначенні йому покарання є необґрунтованими.
Так, відповідно до ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Виходячи з положень ст. 65 КК, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження кримінальних правопорушень.
Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний урахувати ступінь тяжкості кримінальних правопорушень, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. 
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд першої інстанції врахував наявність трьох обставин, що обтяжують покарання, а саме рецидив кримінальних правопорушень; вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння та вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 186 та ч. 1 ст.152 КК, щодо особи похилого віку; відсутність обставин, що пом`якшують покарання; скоєння засудженим чотирьох кримінальних правопорушень, два з яких є злочинами середньої тяжкості, а два тяжкими; характеристику ОСОБА_4 за місцем відбування покарання.
З урахуванням тяжкості і кількості вчинених кримінальних правопорушень, враховуючи особу ОСОБА_4 , з огляду на обставини, які обтяжують покарання, суд першої інстанції дійшов висновку, що виправлення обвинуваченого можливе лише в умовах ізоляції його від суспільства, у зв`язку з чим призначив покарання в межах санкцій  статей, які передбачають відповідальність за інкриміновані ОСОБА_4 кримінальні правопорушення, та відповідно до ч. 1 ст. 70 КК призначив остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, яке необхідно відбувати реально.
Твердження засудженого про безпідставне невизнання судами обставин, що пом`якшують покарання, щирого каяття та визнання вини є необґрунтованими. Так, із копій судових рішень вбачається, що судами не було встановлено обставин, які пом`якшують покарання. З такими висновками погоджується і колегія суддів Верховного Суду, оскільки засуджений у межах висунутого йому у цьому кримінальному провадженні обвинувачення не визнав вину у вчиненні всіх кримінальних правопорушень, що не може свідчити про його щире каяття.
З урахуванням наведеного, місцевим судом призначено ОСОБА_4 покарання відповідно до положень статей 50, 65 КК, яке за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для його виправлення, запобігання й попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Правових підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість немає.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою з доповненнями засудженого ОСОБА_4 на вирок Старобільського районного суду Луганської області від 30 червня 2020 року та ухвалу Луганського апеляційного суду від 16 вересня 2020 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                              ОСОБА_2                           ОСОБА_3