П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

03 березня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/4113/20	
Головуючий в 1 інстанції: Юхтенко Л.Р.
                     П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого           судді                     -            Джабурія О.В.
суддів                                          -            Вербицької Н.В.
 -            Кравченка К.В.
  розглянувши в порядку письмового провадження справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2020 року по справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про застосування штрафних санкцій №0006823305 та податкових повідомлень-рішень №0006783305; №0006793305; №0006803305; №0006813305; №0006903305; №0006913305 від 24.02.2020 року, вимоги №Ф-00010923305 від 29.04.2020 року, -
ПОЗОВНІ ВИМОГИ ТА 
НАСЛІДКИ ВИРІШЕННЯ ПОЗОВУ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ 

           15 травня 2020 року до суду надійшла позовна заява фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання АДРЕСА_1 ) до Головного управління ДПС в Одеській області (код ЄДРПОУ 43142370, місцезнаходження:65044, м. Одеса, вул. Семінарська, 5) про визнання протиправним та скасування рішення про застосування штрафних фінансових санкцій №0006823305 та податкових повідомлень-рішень №№0006783305; 0006793305; 0006803305; 0006813305; 0006903305; 0006913305 від 24.02.2020 року, вимоги №Ф-00010923305.
          Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржувані рішення про застосування вищезазначених штрафних фінансових санкцій та податкових повідомлень-рішень, а також вимоги є протиправними та такими, що підлягають скасуванню, оскільки акт перевірки не містить доказів порушення позивачем норм податкового законодавства.
          Так, позивач зазначив, що у період, який перевірявся ФОП ОСОБА_1 здійснював вантажні перевезення та враховуючи той факт, що основним видом господарської діяльності позивача є надання послуг з перевезень, транспортні послуги у своїй господарській діяльності позивач використовує транспортні засоби, на підтвердження чого ним були надані відповідні тимчасової реєстраційні талони, витрати ФОП ОСОБА_1 на технічне обслуговування транспортних засобів, у тому числі, на придбання та доставку запчастин до них, були правомірно віднесені приватним підприємцем до складу витрат, пов`язаних з господарською діяльністю позивача.
          Також, позивач зазначив, що під час проведення перевірки контролюючим органом без урахування чинного законодавства України ті чи інші транспортні засоби, що використовуються ФОП ОСОБА_1 у власній господарській діяльності віднесено до категорії "вантажний автомобіль", в той час як напівпричепи, які використовуються в господарській діяльності відносяться до товарної позиції згідно УКТЗЕД - 8716 та належать до товарної позиції 8704, тому не є вантажними автомобілями згідно з чинного законодавства України, які визначені як основні засоби подвійного призначення за пп.177.4 .6 п.177.4 ст.177 ПК України.
          Стосовно відсутності нотаріального посвідчення договору оренди транспортних засобів, позивач вважає, що якщо договір укладається між юридичною особою та ФОП, тобто між суб`єктами господарювання, то він не потребує обов`язкового нотаріального посвідчення.
          Таким чином, враховуючи вищевикладене, позивач вважає, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення, рішення є протиправними та підлягають скасуванню.
          Ухвалою від 19 травня 2020 року справу прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження.
           15 червня 2020 року до суду надійшла заява позивача про зміну (доповнення) предмету позову, відповідно до якої додано позовну вимогу щодо визнання протиправною та скасування вимоги від 29.04.2020 року №Ф-00010323305, яка була прийнята контролюючим органом за результатами розгляду скарги позивача Державною податковою службою України.
          
Головне управління ДПС в Одеській області направило до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач проти задоволення позову заперечував та просив відмовити в задоволенні позову повністю, зазначивши, що перевіркою встановлено, що позивачем в порушення п.177.4.5 п.п.177.4.6 ст.177 ПК України до складу витрат включено запчастини та інші товари/послуги, що не включаються до складу витрат на загальну суму без ПДВ у 2017 році 2 140 585 грн. та у 2018 році 2 117 094,82 грн. Окрім того, перевіркою встановлено, що у період 2017-2018 року перевезення вантажів здійснювалось орендованим у громадян вантажним транспортом та до перевірки надано договори оренди транспортних засобів, укладені між ФОП ОСОБА_1 та громадянами, визначеними у п. 1.6.2 акту перевірки, проте вони не посвідчені нотаріально.
          На думку відповідача, у зв`язку з відсутністю належним чином складених первинних документів, як наслідок юридичної дефектності відповідних первинних документів за змістом п.44.1 44.6 ст.44 ПК України не дозволяє формувати дані податкового обліку незалежно від спрямованості умислу платників податків, а тому в порушення ст.799 ЦК України, п.п.177.45 п.177.46 ст.177 ПК України з врахуванням ст.220 ЦК України завищено суму витрат (без врахування витрат віднесених на придбання запчастин, ремонту, послуг) загальну суму в 2017 році - 928 811,5 грн. та у 2018 році - 95 612,35 грн. та занижено чистий оподатковуваний дохід, чим занижено сплату військового збору та збору на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
          Представник позивача не надав відповідь на відзив.
          Представником позивача подані суду додаткові пояснення на обґрунтування своїх доводів.
          У судовому засіданні представник позивача на відкритому судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі.
          Відповідач у відкрите судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином та завчасно.
          
          Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2020 року позовну заяву задоволено повністю. 
          Визнано протиправним та скасовано рішення про застосування штрафних фінансових санкцій Головного управління ДПС в Одеській області (код ЄДРПОУ 43142370, місцезнаходження: 65044, м. Одеса, вул. Семінарська, 5) №0006823305 від 24 лютого 2020 року.
          Визнано протиправним та скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС в Одеській області (код ЄДРПОУ 43142370, місцезнаходження: 65044, м. Одеса, вул. Семінарська,5) від 24 лютого 2020 року №0006783305, №0006793305, №0006803305, №0006813305, №0006903305, №0006913305.
          Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС в Одеській області (код ЄДРПОУ 43142370, місцезнаходження: 65044, м. Одеса, вул. Семінарська, 5) про сплату боргу (недоїмки) на загальнообов`язкове державне соціальне страхування №Ф-00010923305 від 29.04.2020 року.
          Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління ДПС в Одеській області (місцезнаходження: 65044, м. Одеса, вул. Семінарська,5, код ЄДРПОУ 43142370) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання АДРЕСА_1 ) судовий збір в розмірі 10 510 грн. (десять тисяч п`ятсот десять гривень 00 копійок).
          На вказане рішення суду Головне управління ДПС в Одеській області подало апеляційну скаргу. Апелянт просить скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ФОП ОСОБА_1 відмовити. Апелянт в своїй апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції при ухваленні рішення порушені норми матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, на думку апелянта, рішення є незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

Згідно до вимог ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

КОЛЕГІЯ СУДДІВ ВСТАНОВИЛА 

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, на підставі направлень, виданих ГУ ДПС в Одеській області у період з 27.12.2019 року по 14.01.2020 року проведено документальну планову виїзну перевірку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків та зборів за період з 01.01.2017 року по 31.12.2018 року, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2017 року по 31.12.2018 року, за наслідками якої складено акт №50/15-31-13/05/ НОМЕР_1 від 28.01.2020 року, відповідно до висновків якого встановлено порушення:
- п.п.177.4.5, пп.177.4.6 ст.177 Податкового кодексу України підприємцем занижено суму податку на доходи з фізичних осіб, що підлягає сплаті до бюджету у 2017 році у розмірі 385 305,37 грн., в 2018 р. на 381 077,06 грн. та у зв`язку з порушенні ст.799 Цивільного Кодексу України пп.177.4.5 п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України занижено суму податку на доходи з фізичних осіб, що підлягає сплаті до бюджету у 2017році - 1 670 726,07 грн. у 2018 році - 1 637 210,22 грн.;
- пп.177.2, ст.177, пп.1.1, п.п.1.3, п.п.1.4 ст.16-1 1 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України, занижено військовий збір від підприємницької діяльності, що підлягає сплаті до бюджету, а саме: у зв`язку з порушенням пп.177.4.5, пп.177.4.6 ст.177 Податкового кодексу України у 2017р. на 32 108,78 грн., в 2018 р. на 31 756,42 грн., та у зв`язку з порушенням ст.799 Цивільного Кодексу України, пп.177.4.5 п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України в 2017 році - 139 227,2 грн., у 2018 році - 136 434,2 грн.;
- частини 2 п.1 ст.7, п.8 ст.9, п.2 ст.25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", в результаті чого донараховано єдиний внесок на загальну суму 211 503,7 грн. (2017 р. - 90 602,5 1 грн., 2018 р. - 120 901,23 грн.);
- ст.203 Податкового кодексу України в частині несвоєчасної сплати сум ПДВ за грудень 2017 року, січень - травень 2018 року з порушеннями граничних строків сплати;
- Наказу Міністерства фінансів України від 28.01.2016 року №21, п.192,1 ст.192 Податкового кодексу України занижено суму ПДВ до сплати за серпень 2017 року в розмірі 2924,15 грн.;
- п.44.3, п.44.1 ст.44, п.85.2 ст.85 Податкового кодексу України не зберігання та не надання первинних документів;
- порушення 51.1 ст.51, п.119.2 ст.119 ПКУ та Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку, затвердженого Наказом Державної податкової адміністрації України від 24.12.2010 року за №1020, зареєстрованого в Міністерстві юстиції У країни від 13 січня 2011 року за №46/1878 (т.1 а.с. 46-75).
06.02.2020 року позивачем подано заперечення на акт перевірки та листом від 19.02.2020 року вих. №2942/Д/15-32-33-05-12 ГУ ДПС в Одеській області повідомило позивача про залишення без змін висновків акту перевірки (т.1 а.с.38-40).
На підставі акту перевірки №50/15-31-13/05/ НОМЕР_1 від 28.01.2020 року ГУ ДПС в Одеській області прийнято:
- рішення про застосування штрафних фінансових санкцій №0006823305 від 24 лютого 2020 року, відповідно до якого позивачу донараховано єдиний внесок на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування у розмірі 51 360,99 грн. (т.1 а.с.30);
- податкове повідомлення-рішення №0006783305 від 24 лютого 2020 року, відповідно до якого позивачу нараховано штраф за платежем податок на доходи фізичних осіб у розмірі 510 грн. (т.1 а.с.31);
- податкове повідомлення-рішення №0006793305 від 24 лютого 2020 року, відповідно до якого до позивача застосовано штрафні санкції у розмірі 510 грн. (т.1 а.с.32);
- податкове повідомленні-рішення №0006803305 від 24 лютого 2020 року, відповідно до якого позивача зобов`язано сплатити штраф у розмірі 10% у сумі 1050 грн. за затримку сплати грошового зобов`язання з єдиного податку у розмірі 10 500 грн. (т.1 а.с.33);
- податкове повідомлення-рішення №0006813305 від 24 лютого 2020 року, відповідно до якого позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість у розмірі 4386,22 грн. (т.1 а.с.34);
- податкове повідомлення-рішення №0006903305 від 24 лютого 2020 року, відповідно до якого збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб від підприємницької діяльності на суму 6 111 478,09 грн. (т.1 а.с.35).;
- податкове повідомлення-рішення №0006913305 від 24 лютого 2020 року, відповідно до якого позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору на суму 509 289,9 грн. (т.1 а.с. 36);
- вимогу про сплату боргу (недоїмки) на загальнообов`язкове державне соціальне страхування №Ф-0006833305 від 24.02.2020 року.
Не погоджуючись із зазначеними рішеннями, позивач оскаржив їх в адміністративному порядку до ДПС України (т.1 а.с.23-28) та рішенням Державної податкової служби України про результати розгляду скарги від 22.04.2020 року вих. №14043/6199-00-09-06-01-06 залишені рішення та податкові повідомлення-рішення без змін, та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) на загальнообов`язкове державне соціальне страхування №Ф-0006833305 від 24.02.2020 року, оскільки винесена не за встановленою формою, із зазначенням, що дане порушення не скасовує суму донарахованого єдиного внеску по суті (т.1 а.с.20-21).
ГУ ДПС в Одеській області 29 квітня 2020 року прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-00010923305, відповідно до якої вимагається сплатити недоїмку в сумі 211 503,7 грн. (т.1 а.с.244).
Не погоджуючись з вказаними рішеннями контролюючого органу, позивач звернувся до суду з даним позовом.
ЗАСТОСУВАННЯ НОРМ ПРАВА

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає та враховує наступне.
Відповідно до вимог п.п.20.1.4 п.20.1 ст.20 ПК України, контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.
Згідно до вимог п.75.1 ст.75 ПК України, контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки. Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.
Позивач не погоджується по суті виявлених порушень за результатами проведеної перевірки.
Так, в акті перевірки зазначено, що в ході проведення перевірки встановлено, що підприємцем у період 2017-2018рр. до складу витрат віднесено витрати на придбання запчастин та їх перевезення, що не включаються до складу витрат.
Окрім того, перевіркою встановлено, що протягом 2017-2018 року перевезення вантажів здійснювалося орендованим вантажним транспортом та до перевірки надано договори оренди транспортних засобів, укладені між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та фізичними особами, однак, перевіркою встановлено, що укладені договори не посвідчені нотаріально.
Матеріали справи містять надані до перевірки тимчасові реєстраційні талони на транспортні засоби (т.1 а.с.77-88), договори позички, договори оренди транспортних засобів.
З огляду на наведене, колегія суддів зазначає наступне.
Так, згідно до вимог пп.14.1.36 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Відповідно до вимог п.177.1 ст.177 Податкового кодексу України, доходи фізичних осіб-підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом 167.1 статті 167 цього Кодексу.
Відповідно до вимог п.177.2 ст.177 ПК України об`єктом оподаткування доходів є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.
Підпунктом 177.4.1 п.177.4 ст.177 ПК України передбачено, що до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отримання доходів, належать витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат.
Не включаються до складу витрат підприємця: витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою-підприємцем; витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації; витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею; документально не підтверджені витрати (пп.177.4.5 п.177.4 ст.177 ПК України).
За приписами пп.177.4.6 п.177.4 ст.177 ПК України фізичні особи-підприємці, які обрали загальну систему оподаткування мають право (за власним бажанням) включати до складу витрат, пов`язаних з провадженням їх господарської діяльності, амортизаційні відрахування з відповідним веденням окремого обліку таких витрат. При цьому амортизації підлягають: витрати на придбання основних засобів та нематеріальних активів; витрати на самостійне виготовлення основних засобів.
Не підлягають амортизації та повністю включаються до складу витрат звітного періоду витрати на: проведення ремонту, реконструкції, модернізації та інших видів поліпшення основних засобів.
Не підлягають амортизації такі основні засоби подвійного призначення: земельні ділянки; об`єкти житлової нерухомості; легкові та вантажні автомобілі.
Таким чином, за правилами Податкового кодексу України підставою для віднесення до складу витрат сум витрат, понесених на придбання товарів (робіт, послуг), є сукупність таких умов, як реальне (фактичне) придбання товарів (робіт, послуг), використання придбаних товарів (робіт, послуг) у власній господарській діяльності, а також документальне підтвердження понесених витрат.

ОБҐРУНТУВАННЯ ДОВОДІВ СТОРІН

Колегією суддів встановлено, що основним видом господарської діяльності ФОП ОСОБА_1 є роздрібна торгівля пальним (за кодом КВЕД 47.30) та вантажний автомобільний транспорт (за кодом КВЕД 49.41).
В ході перевірки встановлено формування валових витрат, внаслідок включення до складу витрат запчастин та інших витрат товарів/послуг, що не включаються до складу витрат на загальну суму ПДВ у 2017 році - 2 140 585,39 грн. та у 2018 році 2 117 094,82 грн.
Як зазначалось вище, пп.177.4.6 п.177.4 ст.177 ПК України визначено об`єкти, які як засоби подвійного призначення не підлягають амортизації, зокрема, не підлягають амортизації земельні ділянки, об`єкти житлової нерухомості, легкові та вантажні автомобілі.
Отже, зазначена норма регулює порядок нарахування та віднесення до складу витрат виключно витрати на амортизаційне нарахування та не має посилання на інші витрати підприємця.
Відповідно до вимог п.138.1 ст.138 ПК України, фінансовий результат до оподаткування збільшується на суму витрат на ремонт, реконструкцію, модернізацію або інші поліпшення невиробничих основних засобів чи невиробничих нематеріальних активів, віднесених до витрат відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності.
За приписами пп.138.3.1 п.138.3 ст.138 ПК України, розрахунок амортизації основних засобів або нематеріальних активів здійснюється відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності з урахуванням обмежень, встановлених підпунктом 14.1.138 пункту 14.1 статті 14 розділу I цього Кодексу, підпунктами 138.3.2-138.3.4 цього пункту. При такому розрахунку застосовуються методи нарахування амортизації, передбачені національними положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку, крім "виробничого" методу.
Підпунктом 138.3.2 п.138.3 ст.138 ПК України передбачено, що не підлягають амортизації та проводяться за рахунок відповідних джерел витрати на придбання/самостійне виготовлення невиробничих основних засобів, невиробничих нематеріальних активів; на ремонт, реконструкцію, модернізацію або інші поліпшення невиробничих основних засобів, невиробничих нематеріальних активів.
Термін "невиробничі основні засоби", "невиробничі нематеріальні активи" означають відповідно основні засоби, нематеріальні активи, не призначені для використання в господарській діяльності платника податку".
Аналіз наведених правових норм податкового законодавства дає підстави для висновку, що до складу витрат не включаються витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації. Разом з цим, ці витрати підлягають амортизації у порядку, передбаченому визначному п.138.3 ст.138, пп.177.4.5-177.4.9 п.177.4 ст.177 ПК України та включаються до валових витрат у вигляді амортизаційних відрахувань.
За приписами підпункту 16.1.2 пункту 16.1 статті 16 ПК України платник податків зобов`язаний вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків та зборів.
При цьому відповідно до вимог пп.17.1.3 п.17.1 ст.17 ПК України, платник податків має право обирати самостійно, якщо інше не встановлено цим Кодексом, метод ведення обліку доходів і витрат.
Частиною 3 ст.2 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" встановлено, що суб`єкти підприємницької діяльності, яким відповідно до законодавства надано дозвіл на ведення спрощеного обліку доходів і витрат, ведуть бухгалтерський облік і подають фінансову звітність у порядку, встановленому законодавством про спрощену систему обліку і звітності.
Таким чином, Закон України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" надає фізичній особі-підприємцю право вести спрощений облік доходів і витрат, при цьому не позбавляє його права вести бухгалтерський облік валових витрат основних фондів, що підлягають амортизації та витрат на утримання основних засобів, придбання пально-мастильних матеріалів. 
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовного того, що податковий орган дійшов невірного висновку про відсутність у позивача права здійснювати облік основних засобів та (як наслідок) включати до валових витрат вартість поліпшення основних фондів.
За вказаних обставин, висновки відповідача про завищення позивачем витрат на придбання автозапчастин для ремонту автотранспорту, які використовували в господарській діяльності підприємця, є помилковими та такими, що не ґрунтуються на долучених до справи доказах та наведеному аналізі норм податкового законодавства.

Крім того, у ході перевірки не було досліджено та в акті не відображено зв`язок витрат позивача з його фінансово-господарською діяльністю.
Таким чином, колегія суддів вважає, що висновок про неправомірність включення ФОП ОСОБА_1 витрат на придбання запчастин та шин є неправильним, оскільки вони не належать до витрат на утримання вантажного автомобіля у розумінні вищевказаних положень чинного законодавства, а тому мають включаються до підприємницьких витрат.

Також, у акті перевірки відповідач зазначив, що в порушення ст.799 ЦК України, п.п.177.4.5 п.177.4 ст.177 ПК України з урахуванням ст. 220 ЦК України завищено суму витрат (без врахування витрат віднесених на придбання запчастин, послуг, ремонту та інші) на загальну суму (без ПДВ) в 2017 році - 9 281 811,5 грн., у 2018 році 9 095 612,35 грн., оскільки позивачем надано до перевірки договори оренди транспортних без нотаріального посвідчення.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Господарський кодекс України (надалі - ГК України) визначає основні засади господарювання в Україні і регулює господарські відносини, що виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності між суб`єктами господарювання, а також між цими суб`єктами та іншими учасниками відносин у сфері господарювання.
Відповідно до вимог ст.ст.2, 55 ГК України, учасниками відносин у сфері господарювання є суб`єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб`єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності. Суб`єктами господарювання, зокрема, є господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку; громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.
За змістом ст.3 ГК України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.
Стаття 4 ГК України розмежовує відносини у сфері господарювання з іншими видами відносин, зазначаючи, що не є предметом регулювання цього Кодексу майнові та особисті немайнові відносини, що регулюються Цивільним кодексом України, одночасно вказуючи при цьому, що особливості регулювання майнових відносин суб`єктів господарювання визначаються саме Господарським кодексом України.
Відповідно до вимог ст.24 ЦК України, фізичною особою як учасником цивільних відносин визнається людина, яка набуває цивільної правоздатності у момент її народження (ст. 25 ЦК України). Цивільна дієздатність фізичної особи визначається її здатністю усвідомлювати свої дії та керувати ними, у окремих випадках, вона обумовлена необхідністю досягнення людиною певного віку, але у будь-якому випадку вона не залежить від інших організаційних або формальних чинників, таких як її реєстрація у компетентних державних органах тощо (ст. 30 ЦК України).
Поряд з цим, Цивільний кодекс України (ст. 50) передбачає право фізичної особи на здійснення нею підприємницької діяльності, не забороненої законом. Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом. Інформація про державну реєстрацію фізичних осіб-підприємців є відкритою.
Згідно до вимог ч.1 ст.128 ГК України, громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.
Відповідно до вимог ч.1 ст.283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.
Отже, у правовідносинах оренди як господарських відносинах фізичні особи підприємці приймають участь перш за все як підприємці, а не як фізичні особи-громадяни, на підставі їх реєстрації і внесення відомостей про них до Єдиного державного реєстру.
Згідно до вимог ч.3 ст.45 ГК України щодо громадян положення цього Кодексу поширюються на ту частину їх діяльності, яка за своїм характером є підприємницькою.
Стаття 51 ЦК України передбачає, що до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.
За загальним правилом (ст. 209 ЦК України) правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. На вимогу фізичної або юридичної особи будь-який правочин з її участю може бути нотаріально посвідчений.
Відповідно до вимог ч.2 ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
На відміну від ч.2 ст.799 ЦК України, норми параграфу 5 глави 30 ГК України ("Оренда майна та лізинг") не встановлюють вимог щодо нотаріального посвідчення договорів оренди транспортних засобів у сфері господарювання, відтак, щодо договорів оренди транспортних засобів, укладених фізичними особами-підприємцями, ні Цивільний кодекс України, ані Господарський кодекс України не вимагають обов`язкового нотаріального посвідчення.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивачем укладено договори оренди автомобіля з ФОП ОСОБА_2 (договір № 011022017 від 01 лютого 2017 року; №012022017 від 01 лютого 2017); ФОП ОСОБА_3 (договір №01022017); ФОП ОСОБА_4 (договори №05012017; № 05012018; №04012018; №04012017; №09012018; №013062017; №09012017; 07012017; №07012018; №10012017; № 10012018); з ФОП ОСОБА_5 (договір №03012017; №03012018 від 01 січня 2018 року;) з ФОП ОСОБА_6 (договір №12052018).
Таким чином, оскільки договори оренди транспортних засобів, укладені позивачем з фізичним особами-підприємцями для здійснення позивачем (орендарем) господарської діяльності (надання транспортних послуг), а не в якості фізичних осіб (людей), про що свідчить зміст договорів, суб`єктний склад сторін договору свідчить про виникнення на підставі нього господарських відносин, пов`язаних із отриманням орендної плати за використання транспортних засобів у господарській діяльності, а тому ч.2 ст.799 ЦК України не підлягає застосуванню до зазначених договорів.
Також, у акті перевірки встановлено, що у зв`язку з порушенням ст.177 ПК України та ст.799 ЦК України позивачем порушено пп.1.4п. 16-1 прим. 1 підрозд. 10 розд. XX ПК України, як наслідок, на думку відповідача-апелянта, занижено суму військового збору від здійснення підприємницької діяльності.
Для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток) (абз. 2 п.1 ст.7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування").
Таким чином, висновок про неправомірність включення ФОП ОСОБА_1 витрат на придбання запчастин є неправильним, оскільки вони не належать до витрат на утримання вантажного автомобіля у розумінні вищевказаних положень чинного законодавства, а тому мають включаються до підприємницьких витрат.
Міністерство фінансів України листом від 22.08.2018 року № 11220-16-10/22320 надало відповідь Державній фіскальній службі України на лист від 25.07.2018 року №2144/4/99-99-13-04-03-13 щодо права фізичних осіб - підприємців згідно з п.п.177.4.6 п.177.4 ст.177 розділу IV ПК України зменшувати оподатковуваний дохід на суму амортизаційних нарахувань на вантажні автомобілі (основні засоби подвійного призначення), зареєстрованих на фізичну особу, але повністю використаних фізичною особою - підприємцем у господарській діяльності (за умови документального підтвердження повного використання), а також на суму витрат на утримання таких основних засобів. Тобто, Державна фіскальна служба України зверталась до Міністерства фінансів України за роз`ясненням змісту та ознак терміну "основні засоби подвійного призначення". При цьому, отримавши у відповідь вищезгаданий лист, яким повідомлено про законодавчу невизначеність такого терміну, територіальний орган Державної фіскальної служби України при здійснені перевірки, ймовірно керуючись власними суб`єктивними переконаннями, все ж дійшов до висновку, що транспортні засоби, які позивач використовує у своїй підприємницькій діяльності, є основними засобами подвійного призначення.
Згідно до вимог пп.4.1.4. п.4.1. ст.4 ПК України, податкове законодавство України ґрунтується на такому принципі, як презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

Стосовно висновків відповідача про заниження позивачем єдиного соціального внеску, колегія суддів зазначає наступне.
Так, пунктом 2 ч.1 ст.7 Закону № 2464 визначено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на суму доходу, що розподіляється між членами сім`ї фізичних осіб - підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.
При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).
Отже, єдиний внесок нараховується, утримується та перераховується із сум чистого доходу, який визначається виходячи із документально підтверджених витрат, пов`язаних з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.
Як вбачається з акту перевірки, позивачем занижений ЄСВ на підставі висновку податкового орану про заниження позивачем чистого доходу за 2017-2018 рр. Враховуючи, що судом першої інстанції вірно спростовано правомірність збільшення відповідачем суми оподатковуваного доходу позивача за 2017-2018 рр., колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо неправомірності донарахування позивачеві суми єдиного соціального внеску на вказану суму доходу, що є підставою для визнання протиправними та скасування оскаржуваної вимоги про сплату боргу та рішення про застосування штрафних санкцій.
Оскільки саме з суми чистого оподатковуваного доходу здійснюється нарахування та сплата військового збору, то і висновки про заниження позивачем військового збору у сумі грн. також є безпідставними та незаконними.
Колегія суддів наголошує, що в матеріалах перевірки відсутні будь-які дані про характер дослідження посадовими особами первинних документів позивача, як відсутнє й посилання в акті перевірки на конкретні документи, відсутність або наявність яких вплинула на корегування податкової звітності позивача.

Таким чином, на підставі наведеного, а також беручи до уваги те, що позивачем надано належним чином оформлені первинні документи, які підтверджують зв`язок віднесення до витрат придбання ТМЦ, пов`язаних господарською діяльністю позивача, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем неправомірно зроблено висновок про порушення позивачем вимог Податкового кодексу України, тому рішення про застосування штрафних фінансових санкцій №0006823305 та податкових повідомлень-рішень №№0006783305; 0006793305; 0006803305; 0006813305; 0006903305; 0006913305 від 24.02.2020 року, вимоги №Ф-00010923305 від 29.04.2020 року підлягають скасуванню, а позовні вимоги - задоволенню.

За таких обставин колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 8, 9, 10, 73, 74, 77 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що судове рішення підлягає скасуванню.
Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308; 311; 315; 316; 321; 322; 325 КАС України, суд апеляційної інстанції, – 
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2020 року – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.

Головуючий суддя 	 	Джабурія О.В.	
Судді	    	Кравченко К.В.    Вербицька Н. В.