Постанова                                                                                                                  
Іменем України                                       
 
16 грудня 2020 року
м. Київ
 
справа № 554/904/16-ц
провадження № 61-18631св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Калараша А. А., Литвиненко І. В., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідач - ОСОБА_3 ,
треті особи: приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Полєжаєва Надія Пантелеймонівна, приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Дробітько Вікторія Вікторівна, Товариство з обмеженою відповідальністю «Полтаватрансбуд»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: приватні нотаріуси Полтавського міського нотаріального округу Полєжаєва Надія Пантелеймонівна, ОСОБА_4 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Полтаватрансбуд», про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування запису про реєстрацію права власності, визнання права власності, зобов`язання вчинити дії та виселення, за касаційною скаргою ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , подану адвокатом Зязюн Юлією Анатоліївною, на рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 04 березня 2019 року в складі судді Андрієнко Г. В. та постанову Полтавського апеляційного суду                        від 19 вересня 2019 року в складі колегії суддів Чумак О. В., Дряниці Ю. В., Пилипчук Л. І.,
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У лютому 2016 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування, скасування запису про реєстрацію права власності, визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння, зобов`язання повернути квартиру та виселення. 
 
Позовна заява мотивована тим, що 11 січня 2010 року між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (продавці), та позивачами (покупці), був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (далі - квартира), який був нотаріально посвідчений та зареєстрований у Державному реєстрі правочинів. Право власності позивачів зареєстровано не було, оскільки відповідно до вимог чинного на момент укладення договору законодавства право власності у покупців виникло з моменту державної реєстрації цього договору, отже, вони були законними власниками спірної квартири. 
 
ОСОБА_5 (продавець за договором купівлі-продажу від 11 січня 2010 року), незадовго до своєї смерті, видав ОСОБА_3 довіреність на представництво його інтересів перед третіми особами. Здійснюючи представництво інтересів ОСОБА_5 , ОСОБА_3 отримав дублікат свідоцтва про право власності від 10 грудня 2015 року, в якому було вказано, що власником є ОСОБА_5 
 
24 грудня 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 був укладений договір дарування спірної квартири. Вказаний договір дарування був укладений у письмовій формі та нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Дробітько В. В. 
 
Позивачі зазначають, що квартира була відчужена особою, яка не мала на це права. У зв`язку з тим, що право власності на квартиру зареєстровано за відповідачем ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 24 грудня                   2015 року, позивачі не мають можливості вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном.
 
Посилаючись на зазначені обставини, позивачі, уточнивши предмет та підстави позову, просили суд визнати недійсним договір дарування спірної квартири, укладений 24 грудня 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 ; скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію права власності на зазначену квартиру за ОСОБА_3 ; визнати за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину спірної квартири за кожним; витребувати квартиру із чужого незаконного володіння ОСОБА_7 на їх користь та зобов`язати відповідача повернути квартиру у володіння позивачів; виселити відповідача.
 
Ухвалою Октябрського районного суду міста Полтави від 30 березня 2016 року залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Дробітько В. В.
 
Ухвалою Октябрського районного суду міста Полтави від 20 травня 2016 року залучено до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимоги щодо предмета спору, приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Полєжаєву Н. П., ТОВ «Полтаватрансбуд».
 
Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій
 
Справа розглядалася судами неодноразово.
 
Рішенням Октябрського районного суду міста Полтави від 30 червня 2016 року, з урахуванням ухвали суду про виправлення описки від 28 вересня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовлено. 
 
Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 07 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. 
 
Постановою Верховного Суду від 16 травня 2018 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_8 задоволено частково.
 
Рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 30 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 07 листопада 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Скасовуючи рішення суду першої та апеляційної інстанцій, касаційний суд виходив з того, що суди попередніх інстанцій повно не встановили фактичні обставини справи, не перевірили доводів позивачів про те, що відповідно до законодавства, яке було чинним на момент укладення договору купівлі-продажу, моментом укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна був визначений момент проведення державної реєстрації правочину. Договір купівлі-продажу спірної квартири від 11 січня 2010 року пройшов державну реєстрацію, недійсним у судовому порядку не визнавався. При цьому суди не залучили до участі у справі ОСОБА_5 (його правонаступників), який є стороною оспорюваного договору дарування, всупереч частині четвертій статті 10 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи) не уточнили підстави і спосіб захисту права власника, не перевірили доводів щодо віку дарувальника та наявності у спірному договорі дарування умови щодо довічного проживання дарувальника у подарованій квартирі, та дійшли передчасного висновку про відмову у задоволенні позову.
 
Під час нового розгляду, у вересні 2018 року позивачі подали уточнену позовну заяву, в якій, посилаючись на висновки Верховного Суду щодо підстав недійсності правочину, реституції як способу захисту цивільного права, вважали, що було вчинено два недійсних правочини: 1) ОСОБА_5 незаконно прийняв спадщину після померлої дружини ОСОБА_6 на 1/2 частину спірної квартири, яка вже була продана, та отримав свідоцтво про право на спадщину за законом                                 від 24 грудня 2015 року; 2) ОСОБА_5 незаконно подарував спірну квартиру відповідачу ОСОБА_3 . Вказували, що позивачі не є сторонами недійсних правочинів, спірна квартира вибула з володіння власників не з їхньої волі, майно було набуте відповідачем безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати. А тому, враховуючи те, що позивачі є законними власниками спірної квартири, яка вибула з їх володіння на підставі недійсних правочинів та була набута відповідачем, остаточно просили суд: витребувати із чужого незаконного володіння у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 спірну квартиру; скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_3 , визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири; зобов`язати ОСОБА_3 повернути квартиру у володіння позивачів, як законних власників; виселити ОСОБА_3 з квартири.
 
Крім того, позивачі просили позовну вимогу в частині визнання недійсним договору дарування квартири від 24 грудня 2015 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , залишити без розгляду (т. 2 а. с.192-198).
 
Ухвалою Октябрського районного суду міста Полтави від 19 серпня 2019 року заява позивачів про залишення без розгляду частини позовних вимог задоволена.
 
Залишено без розгляду позовну вимогу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Полєжаєва Н. П., приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Дробітько В. В., ТОВ «Полтаватрансбуд», про визнання недійсним договору дарування квартири, укладеного 24 грудня 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 .
 
Рішенням Октябрського районного суду міста Полтави від 04 березня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Полєжаєва Н. П., приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Дробітько В. В., ТОВ «Полтаватрансбуд», про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування запису про реєстрацію права власності, визнання права власності, зобов`язання вчинити дію та виселення - відмовлено.
 
Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Октябрського районного суду міста Полтави від 09 лютого 2016 року, а саме скасовано заборону вчиняти дії, спрямовані на відчуження квартири АДРЕСА_1 .
 
Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Октябрського районного суду міста Полтави від 03 серпня 2018 року, а саме скасовано арешт на квартиру АДРЕСА_1 .
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки після укладення договору купівлі-продажу спірної квартири                                від 11 січня 2010 року позивачі відповідно до вимог чинного законодавства не провели державну реєстрацію права власності на вказане майно, вони не набули право власності на спірну квартиру. Також суд врахував, що право власності ОСОБА_5 не було припинено, скасовано або визнано недійсним в судовому порядку. Крім того, суд виходив з того, що на день розгляду справи у суді договір дарування спірної квартири є дійсним, позовні вимоги в частині визнання договору дарування, укладеного 24 грудня 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , позивачі не підтримують та просили залишити без розгляду, а тому немає підстав вважати, що ОСОБА_3 набув право власності на квартиру без відповідних правових підстав.
 
Також суд зазначив, що одночасне пред`явлення віндикаційного позову про витребування майна із чужого незаконного володіння (позову власника, позбавленого володіння майном, про витребування майна від його володільця) та негаторного позову про виселення (позову про захист права від порушень, не пов`язаних з позбавлення володіння), є помилковим, оскільки віндикаційний і негаторний позови вважаються взаємовиключними. Позивач обрав неналежний спосіб захисту.
 
Постановою Полтавського апеляційного суду від 19 вересня 2019 року апеляційну скаргу представника позивачів за довіреністю ОСОБА_2 , ОСОБА_1 - адвоката Зязюн Ю. А., залишено без задоволення.
 
Рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 04 березня 2019 року залишено без змін.
 
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що в 2010 році та в 2015 році державна реєстрація права власності була обов`язковою відповідно до статті 182 та 334 ЦК України. В 2010 році БТІ здійснювало державну реєстрацію права власності на нерухоме майно. Однак такої державної реєстрації в БТІ 2010 році за позивачами не здійснювалось, також в 2015 році позивачі не зареєстрували право власності на квартиру у Державному реєстрі прав на нерухоме майно. Поважних причин, які свідчили б про неможливість здійснити державну реєстрацію права власності на спірну квартиру, позивачі не навели.
 
Тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідно до статті 182 ЦК України, в редакції на час виникнення правовідносин, у позивачів не виникло права власності на спірну квартиру, тому на них не поширюються положення статей 387, 388 ЦК України. 
 
Також суд зазначив, що державна реєстрація права власності на спірну квартиру була проведена в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 1344, виданого 24 грудня 2015 року приватним нотаріусом Дробітько В. В. після смерті ОСОБА_6 , а тому право власності на квартиру за ОСОБА_5 зареєстровано у встановленому законом порядку та не було припинено, скасоване або визнано судом недійсним, а тому він на законних підставах подарував квартиру ОСОБА_3 .
 
Договір дарування спірної квартири є дійсним, не оскаржувався, в тому числі з підстав віку дарувальника та наявності у спірному договорі дарування умови щодо довічного проживання. Позовні вимоги в частині визнання недійсним договору дарування, укладеного 24 грудня 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , залишені без розгляду ухвалою місцевого суду від 19 серпня 2019 року.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
16 жовтня 2019 року, засобами поштового зв`язку, адвокат Крисанова С. А., ОСОБА_1 - ОСОБА_10 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 04 березня 2019 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 19 вересня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій  неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права, не врахували висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у цій справі, а також висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі                           № 521/11064/15-ц (провадження № 61-32052св18), від 21 березня 2018 року у справі № 539/3989/16-ц (провадження № 61-85св17).
 
Також заявники у касаційній скарзі посилаються на те, що станом на час виникнення спірних правовідносин, а саме на час укладення договору купівлі-продажу квартири від 11 січня 2010 року, закон пов`язував момент виникнення права власності за договором саме із державною реєстрацією такого договору, а не з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно. Ні норми ЦК, ні норми Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції станом на час нотаріального посвідчення договору) не встановлювали конкретні (вичерпні) строки, у межах яких покупець зобов`язаний зареєструвати в органах БТІ право власності.
 
Суди попередніх інстанцій не взяли до уваги те, що договір купівлі-продажу є виконаним, недійсним у судовому порядку не визнавався, здійснена оплата вартості майна, яке передане позивачам, та здійснено реєстрацію договору. Спірна квартира вибула з володіння власників поза їх волею.
 
Доводи інших учасників справи
 
Інші учасники справи не скористалися своїми правами на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного суду від 14 листопада 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали цивільної справи із Октябрського районного суду міста Полтави.
Справа надійшла до Верховного суду у грудні 2020 року.
 
Ухвалою Верховного Суду від 23 листопада 2020 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
На підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 05 квітня 1993 року відділом приватизації житла орендного підприємства «Полтаватрансбуд», квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ( т. 1 а. с. 79, 133, 152, 153, 180, 185-186).
 
Відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного 11 січня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полєжаєвою Н. П. та зареєстрованого у реєстрі за № 124, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 придбали зазначену квартиру у ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (т. 1 а. с. 10, 151, 166, 167).
 
Згідно з пунктами 13, 14 вищевказаного договору, відповідно до статей 182,                   210 ЦК України цей договір підлягає державній реєстрації. Право власності на квартиру, яка є предметом договору, виникає у покупців з моменту державної реєстрації цього договору. Договір вважається вчиненим з моменту його державної реєстрації.
 
Державна реєстрація права власності покупцями ОСОБА_2 , ОСОБА_1 у Державному реєстрі прав на нерухоме майно на спірну квартиру здійснена не була.
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6 (т. 1 а. с. 176).
 
Із матеріалів спадкової справи № 71/2015 встановлено, що із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину звернувся чоловік померлої ОСОБА_5 (т. 1 а. с.172-175).
 
Згідно з матеріалами справи ПП Полтавського БТІ «Інвентаризатор» станом                                на 31 грудня 2012 року право власності на квартиру було зареєстровано за ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (т. 1 а. с. 181, 185-186).
 
24 грудня 2015 року ОСОБА_5 видано свідоцтво про право на спадщину за законом після померлої дружини - ОСОБА_6 на 1/2 частину квартири                   (т. 1 а. с. 80, 190).
 
Державна реєстрація права власності на спірну квартиру була проведена в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 1344, виданого 24 грудня 2015 року після смерті ОСОБА_6 (т. 1 а. с. 81, 82, 84-86, 87, 88, 89-92).
 
Відповідно до договору дарування від 24 грудня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу                         Дробітько В. В., зареєстрованого у реєстрі за номером 1349, ОСОБА_5 подарував ОСОБА_3 спірну квартиру (т. 1 а. с. 74).
 
Згідно з витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно спірна квартира належить на праві приватної власності ОСОБА_3 (т. 1 а. с. 56, 74, 97, т. 3 а. с. 22).
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
 
Позиція Верховного Суду
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року                   № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , подану адвокатом Зязюн Ю. А., на рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 04 березня 2019 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 19 вересня 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
 
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права
 
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, зокрема, виходив з того, що позивачі не набули права власності на спірну квартиру, оскільки не зареєстрували своє право у встановленому законом порядку.
 
Колегія суддів Верховного Суду з такими висновками суду не погоджується з огляду на таке.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не забороняються законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
 
Відповідно до частин третьої та четвертої статті 334 ЦК України (в редакції станом на 11 січня 2010 року) встановлено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.
 
Відповідно до частини третьої статті 640 ЦК України (в редакції станом на 11 січня 2010 року), договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.
 
Відповідно до статті 657 ЦК України (в редакції станом на 11 січня 2010 року) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.
 
Наведені норми матеріального права свідчать, що перехід права власності на нерухоме майно, на час укладення договору купівлі-продажу квартири                                     від 11 січня 2010 року, визначався саме нотаріальним посвідченням та моментом державної реєстрації договору, які вчинялися нотаріусами під час укладення правочинів.
 
Як встановлено судами та вбачається з матеріалів справи, 11 січня 2010 року між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу                Полєжаєвою Н. П. та зареєстрований у реєстрі за номером 124.
 
Згідно з пунктами 13, 14 вищевказаного договору, відповідно до статей 182,                        210 ЦК України цей договір підлягає державній реєстрації. Право власності на квартиру, яка є предметом договору, виникає у покупців з моменту державної реєстрації цього договору. Договір вважається вчиненим з моменту його державної реєстрації.
 
Виходячи з вищезазначеного, договір купівлі-продажу спірної квартири відповідає вимогам закону щодо його укладення та посвідчення, оскільки відповідно до законодавства, яке було чинним на момент укладення цього договору, моментом укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна був визначений момент проведення державної реєстрації саме правочину. 
 
Договір купівлі-продажу спірної квартири від 11 січня 2010 року пройшов державну реєстрацію, недійсним у судовому порядку не визнавався. Тобто позивачі набули права власності на спірну квартиру. Право власності позивачів ніким не оспорювалось та в судовому порядку скасоване не було.
 
Тому висновки судів першої та апеляційної інстанцій, що за цим договором купівлі-продажу не відбувся перехід права власності на квартиру до позивачів, оскільки останні не зареєстрували своє право на спірну квартиру, є неправильними та необґрунтованими, та прийнятті з неправильним застосування норм матеріального права.
 
Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 20 березня                     2020 року у справі № 668/14884/15-ц (провадження 61-46760св19).
 
Суди попередніх інстанції не виконали вимоги частини п`ятої статті 411 ЦПК України, відповідно до якої висновки суду касаційної інстанції, у зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.
 
Оскільки позивачі набули право власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 11 січня 2010 року, то мають право на витребування квартири з чужого володіння з огляду на таке.
 
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
 
Згідно зі статями 317, 319, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
 
Частиною першою статті 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
 
Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває прав власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього кодексу майно не може бути витребуване у нього (стаття 330 ЦК України).
 
Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним.
 
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.
 
За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.
 
Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.
 
Положення статті 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про витребування майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.
Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК України).
 
Відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 12 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.
 
З урахуванням наведених вище приписів статті 388 ЦК України, а також того, що віндикаційним позовом є позов неволодіючого власника до незаконно володіючого невласника про витребування майна, умовами звернення з таким позовом є те, що: 1) позивач є власником майна; 2) власник фактично втратив володіння річчю; 3) відповідач є незаконним володільцем; 4) власник і володілець не перебувають у договірних відносинах; 5) предметом позову може бути тільки індивідуально визначена річ; 6) ця річ на момент розгляду спору повинна існувати в натурі. Про це зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові                                   від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц.
 
Відповідно до частини першої статті 346 ЦК України право власності припиняється, зокрема у разі відчуження власником свого майна.
 
Оскільки 11 січня 2010 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відчужили за договором купівлі-продажу своє право власності на спірну квартиру позивачам, то їх право власності на квартиру припинилося.
 
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
 
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). 
 
Так, на момент відкриття спадщини після померлої ОСОБА_6 1/2 частина спірної квартири не могла входити до складу спадщини, оскільки вже була відчужена за договором купівлі-продажу, та не належала померлій на праві власності, тому ОСОБА_5 не міг прийняти спадщину після померлої дружини ОСОБА_6 на 1/2 частину спірної квартири, а отже видане свідоцтво про право на спадщину від 24 грудня 2015 року є нікчемним. Внаслідок цього ОСОБА_5 незаконно подарував спірну квартиру відповідачу   ОСОБА_3 .
 
Оскільки позивачі 11 січня 2010 року законно набули право спільної часткової власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу                  Полєжаєвою Н. П. та зареєстрований у встановленому законом порядку, то ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають право на витребування спірної квартири, оскільки квартира вибула з володіння позивачів не з їхньої волі, майно було набуте відповідачем безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати. 
 
А тому, враховуючи, що позивачі є законними власниками спірної квартири, яка вибула з їх володіння незаконно, позовні вимоги в частині витребування спірної квартири із чужого незаконного володіння у ОСОБА_3 підлягають задоволенню, а рішення судів першої та апеляційної інстанції скасуванню.
 
Разом з тим колегія суддів зазначає, що позов про визнання права власності, зобов`язання повернути квартиру є спеціальним або допоміжним речово-правовим засобом захисту права власності.
 
За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.
 
Позивачем у позові про визнання права власності є власник - особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред`явлення позову).
 
Отже, враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України.
 
Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
 
До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові                                    від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, провадження № 14-208цс18.
 
Рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. 
 
Отже, судове рішення про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно виключно у разі, якщо право власності на це майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. 
 
Аналогічний висновок сформульований Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження                                        № 12-158гс19).
 
Отже, виходячи з вищенаведеного позовні вимоги в частині визнання права власності на квартиру, зобов`язання повернути квартиру та скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_3 задоволенню не підлягають.
 
В частині позовних вимог позивачів про виселення  ОСОБА_3 колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про направлення справи у зазначеній частині до суду апеляційної інстанції з огляду на таке.
 
Частиною третьою статті 116 ЖК Української РСР встановлено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
 
Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права.
 
Висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, відповідно до яких виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
 
У постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження                     № 14-64цс20) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. 
 
Частиною четвертою статті 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
Виходячи із зазначеного, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги в частині позовних вимог про виселення ОСОБА_3 підлягають направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції для дослідження питання на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, дотримання балансу між захистом права власності позивачів та захистом права ОСОБА_3 на користування житловим приміщенням.
 
Розглянути позовні вимоги в частині виселення на стадії касаційного перегляду з урахуванням повноважень Верховного Суду та меж перегляду справи в касаційній інстанції (стаття 400 ЦПК України), коли необхідно встановлювати фактичні обставини та оцінювати докази, є неможливим.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частин першої, четвертої статті 412 ЦПК України (у редакції станом на дату подання касаційної скарги) підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
 
Доводи касаційної скарги є підставою для висновку, що оскаржені рішення ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, оскаржені рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в частині витребування спірної квартири задовольнити. В частині задоволення позовних вимог позивачів про визнання за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири та визнання за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири, зобов`язання ОСОБА_3 повернути квартиру у володіння позивачів як законних власників, скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_3 - відмовити. В частині позовних вимог про виселення ОСОБА_3 направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
 
За вимогами частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Враховуючи те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме  в частині витребування спірної квартири з власності відповідача, з відповідача на користь позивачів підлягають стягненню судові витрати в розмірі по 3 748,16 грн (551,2 грн за подання позову + 606,32 грн за подання апеляційної скарги +                  661,44 грн за подання касаційної скарги + 826,8 за подання апеляційної скарги під час  нового розгляду + 1102,4 грн за подання касаційної скарги під час  нового розгляду).
 
Оскільки касаційний суд дійшов висновку про передачу справи в частині позовних вимог про виселення до суду апеляційної інстанції на новий розгляд, встановлених статтею 141 ЦПК України підстав для нового розподілу судових витрат в цій частині, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій, немає.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , подану адвокатом Зязюн Юлією Анатоліївною, задовольнити частково.
 
Рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 04 березня 2019 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 19 вересня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.
 
Позовні вимоги ОСОБА_2 , ОСОБА_1 в частині витребування майна з чужого незаконного володіння - задовольнити.
 
Витребувати у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .
 
В частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про виселення направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
В решті позовних вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_1 - відмовити.
 
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_1 3 748,16 грн судових витрат понесених позивачами під час розгляду справи.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                   В. С. Висоцька
 
Судді:                                                                                               А. А. Калараш
 
І. В. Литвиненко
 
С. Ю. Мартєв
 
Є. В. Петров