ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1316/21 Справа № 210/6458/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Вікторович Н. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2021 року                                                                м.Кривий Ріг
Справа № 210/6458/19
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді – Зубакової В.П., 
суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.,
секретар судового засідання: Євтодій К.С.
сторони:
позивач – ОСОБА_1 , 
відповідач – ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження,апеляційну скаргу відповідача  ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Козій Дар`я Олександрівна, на рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 вересня 2020 року, яке ухвалене суддею Вікторович Н.Ю. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 21 вересня 2020 року -,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики.
Позов мотивовано тим, що 01.08.2016 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики на суму 93000 доларів США, які, відповідно до п.2 цього Договору, відповідач зобов`язався повернути позивачу у строк до 01.09.2017 року.
На підтвердження отримання грошей, відповідно до п.1 вказаного Договору, відповідач ОСОБА_2 написав власноруч розписку від 01.08.2016 року в момент їх отримання. 
Відповідач добровільно кошти не повернув в зазначений термін, на неодноразові звернення до нього він постійно просив почекати, обіцяв повернути, проте, до теперішнього часу гроші не повернув.
18.09.2019 року ОСОБА_1 вручив відповідачу ОСОБА_2 вимогу про повернення боргу, в якій було зазначено про можливість позасудового добровільного виконання умов договору відповідачем протягом 10 днів з моменту отримання цієї вимоги.
У зв`язку з тим, що на момент подання позову відповідач свої зобов`язання за Договором позики не виконав, заходи для мирного врегулювання спору результатів не принесли, просив суд позов задовольнити та стягнути з відповідача на його користь  грошові кошти за договором позики від 01 серпня 2016 року в розмірі 93000,00 доларів США; 20% річних за невиконання умов договору позики від 01 серпня 2016 року в розмірі 40818,00 доларів США;  судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 9989,20 грн. 
Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 вересня 2020 року позовні вимоги  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за договором позики від 01 серпня 2016 року, грошові кошти в розмірі 93000,00 доларів США (дев`яносто три тисячі доларів США 00 центів).
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 40818,00 доларів США (сорок тисяч вісімсот вісімнадцять доларів США 00 центів) -20% річних за невиконання умов договору позики від 01 серпня 2016 року.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 9989,20 гривень (дев`ять тисяч дев`ятсот вісімдесят дев`ять гривень 20 коп.), які складаються з судового збору за подання позовної заяви у розмірі 9605,00 гривень та судового збору за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 384,20 гривень.
В апеляційній скарзі відповідач  ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Козій Д.О., ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для вирішення справи та невідповідність висновків, викладеним у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. 
Вказує, що судом першої інстанції не досліджувався той факт, що в день укладання договору та в день написання розписки, ОСОБА_1 не передавав жодних грошових коштів ОСОБА_2 , тобто договір та розписка є безгрошовими. 
Крім того, договір та розписка були оформлені під психологічним тиском, що підтверджується тим, що договір містить дані, які внесені від руки та які внесені не відповідачем, вони можуть бути підтверджені результатами судової почеркознавчої експертизи, про призначення якої відповідач  ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Козій Д.О., надав відповідне клопотання разом з апеляційною скаргою.
Вважає, що договір був оформлений поспіхом, щоб встигнути скористатись відповідними обставинами та під психологічним тиском, оскільки, в договорі вказано, що позика здійснена у доларах США, проте, він містить посилання на стягнення інфляційних втрат , що можливе лише щодо позики у гривнях.
Вказує, що в договорі та розписці борг визначено в доларах США та не надано еквівалентності суми боргу в гривнях, внаслідок чого договір та розписка є недійсними. Оригінали вказаних документів знаходяться у позивача, внаслідок чого відповідач не має змоги замовити висновок експерта, а суд першої інстанції не призначав експертизу та не встановлював вказані обставини. 
Для підтвердження обставин, що договір та розписка написані під психологічним тиском потрібна почеркознавча експертиза.
Зазначає, що договір містить протиправне положення щодо завищеної відповідальності, таким чином, за так зване прострочення, відповідач має сплатити величезні суми штрафних санкцій, які більше ніж сама позика.
У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, позивач ОСОБА_1 зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_2 та його представника– адвоката Козій Д.О. які, кожен окремо, наполягали на доводах апеляційної скарги та просили її задовольнити, представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Вовк Л.М., яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 01 серпня 2016 року було укладено договір позики на суму 93000 доларів США, які, відповідно до п.2 цього Договору, ОСОБА_2 зобов`язався повернути ОСОБА_1 у строк до 01.09.2017 року за місцем проживання позикодавця ( а.с. 13)
На підтвердження отримання грошей, відповідно до п.1 вказаного Договору, відповідач ОСОБА_2 написав власноруч розписку від 01.08.2016 року в момент їх отримання ( а.с. 14,14-зворот).
Пунктом 7 договору позики від 01.08.2016 року зазначено, що у разі не повернення позивальником своєчасно суми позики, він зобов`язаний сплатити за вимогою позикодавця суму боргу з урахуванням встановлення індексу інфляції за весть час прострочки, а також 20 відсотків річних від простроченої суми.
18.09.2019 року ОСОБА_1 вручив ОСОБА_2 вимогу про повернення боргу в розмірі 93000,00 грн., та в якій було зазначено про можливість позасудового добровільного виконання умов договору відповідачем, протягом 10 днів з моменту отримання цієї вимоги. ОСОБА_2 отримав другий екземпляр вимоги-попередження, з вимогами погодився, засвідчивши зазначене особистим підписом ( а.с 12).
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог та врахував те, що обставини, на які посилався позивач, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та частково визнавались відповідачем.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Згідно з п.п.3, 4 ч.1 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.
Підстави виникнення цивільних прав та обов`язків визначені в статті 11 ЦК України, зокрема з договорів та інших правочинів.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 14 цього Кодексу визначено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства.
Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст.3 ЦК України.
Як вбачається зі статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.627 Цивільного кодексу України)
Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).
Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні(позичальникові)грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).
Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Як вбачається з оригіналу розписки від 01 серпня 2016 року, яка була надана позивачем ОСОБА_1 при розгляді справи у апеляційній інстанції та долучена до матеріалів справи, відповідач ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 в борг грошові кошти у розмірі 93000,00 доларів США, зобов`язавшись їх повернути в строк до 01.09.2017 року. Крім того, в суді першої інстанції відповідач визнав факт отримання грошових коштів у розмірі 46000 доларів США, та не заперечував, що періодично брав у позивача в борг грошові кошти, розписка про отримання від ОСОБА_1 93000,00 США написана ним, але кошти в такому розмірі він не отримував. Також, матеріали справи містять відзив ОСОБА_2 на позовну заяву, в якому зазначено ОСОБА_2 , що розписка була ним написана, як намір позичити грошові кошти, але після складання розписки гроші він не отримав.
Отже, відповідачем не заперечується факт отримання коштів у розмірі 46000,00 доларів США та написання розписки щодо отримання грошових коштів у розмірі 93000, 00 доларів США, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України дані обставини не підлягають доказуванню. 
Доводи відповідача стосовно того, що він не отримував грошові кошти від позивача у розмірі, який зазначено у розписці та договорі позики, колегія суддів не бере до уваги, в зв`язку з вищевиклданеним та, крім того, матеріали справи містять оригінал вимоги-попередження від 18.09.2019 року з вимогою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про погашення боргу у розмірі 93000,00 грн. у добровільному порядку протягом 10 днів з моменту отримання данної вимоги. З вимогою ОСОБА_2 ознайомлений, згоден та отримав її другий екземпляр, про що свідчить його особистий підпис та ним не заперечується.
Доводи відповідача про те, що договір та розписка були оформлені під психологічним тиском, адже договір містить дані, які внесені від руки та які внесені, на думку відповідача, не ним, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки чинне законодавство не передбачає, що письмовий договір позики повинен бути написаний від руки чи друкованим текстом, крім того, визнаючи факт написання розписки в суді першої інстанції відповідач не вважав, що при складанні зазначених документів на нього було здійсненно тиск, проте в суді апеляційної інстанції зазначав протилежне, що свідчить про бажання відповідача уникнути відповідальності за зобов`язанням за договором позики.
На думку відповідача ОСОБА_2 , для підтвердження обставин, що договір позики та розписка написані під психологічним тиском, необхідно провести почеркознавчу експертизу, в зв`язку з чим, ним до апеляційного суду разом з апеляційною скаргою було подано клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, яке колегією суддів залишено без задоволення, в порядку ст. 259 ЦПК України, з занесенням до протоколу судового засідання, як необґрунтоване та таке, що не має правового значення для розгяду даної справи, адже факт написання відповідачем розписки ним визнано в суді першої інстанції та під час розгляду справи у суді першої інстанції ОСОБА_2 не порушув питання про призначення почеркознавчої експертизи. 
Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що договір був оформлений поспіхом, щоб встигнути скористатись відповідними обставинами та під психологічним тиском, оскільки, в договорі вказано, що позика здійснена у доларах США, проте, він містить посилання на стягнення інфляційних втрат, що можливе лише щодо позики у гривнях, та на те, що в договорі та розписці борг визначено в доларах США та не надано еквівалентності суми боргу в гривнях, внаслідок чого договір та розписка є недійсними, колегія суддів не бере до уваги, з огляду на наступне.
Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно з чинним законодавством гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.
Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».
Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути якрезиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта,крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України;у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому як укладення, так і виконання окремих договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. З огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18.
Договором позики від 01 серпня 2016 року не встановлено іншого порядку повернення боргу та не передбачено його визначення в грошовому еквіваленті до національної валюти України гривні, тому правових підстав для перерахунку у гривні зазначеного боргу за офіційним курсом НБУ не вбачається.
Вказана позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц.
Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що договір містить протиправне положення щодо завищеної відповідальності, таким чином, за таке зване прострочення, відповідач має сплатити величезні суми штрафних санкцій, які більше ніж сама позика, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на наступне.
Як вбачається зі статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.627 Цивільного кодексу України)
За ч.3 ст.6 Цивільного кодексу України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами.
Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам, визначати умови такого договору. Проте, під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.
Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента.
Як вбачається з п 9 договору позики від 01 серпня 2016 року, сторони засвідчили, що умови договору є зрозумілими та відповідають реальній домовленості сторін, а волевиявлення є вільним, свідомим та відповідає їх внутрішній волі також у п.7 Догоовру зазначеного, що у випадку несвоєчасного повернення боргу, позичальник сплачує позикодавцю 20% річних від простороченої суми.
Суд першої інстанції дійшов вірних висновків, що боржник зобов`язаний сплатити позивачу суму основного боргу та 20% річних від простроченої суми, оскільки відповідач не виконав умов укладеного з позивачем договору позики, оформленого розпискою, та у визначений сторонами у договорі строк кошти не повернув.
Таким чином, враховуючи вищевикладене колегія суддів, приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики у розмірі 93000,00 доларів США та 20% річних за невиконання умов договору позики у розмірі 40818,00 доларів США підлягають задоволенню, оскільки позивачем доведено факт наявності договірних зобов`язань ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 , а наявність оригіналу розписки та договору позики саме у ОСОБА_1 підтверджує факт того, що ОСОБА_2 отримав вказані кошти саме у позивача та відсутність у вказаній розписці відомостей стосовно повернення коштів, в розумінні ст.545 ЦК України, свідчить про те, що відповідач взяті на себе зобов`язання до теперішнього часу не виконав.
За приписами ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).
Дослідження доказів - це безпосереднє сприйняття і вивчення судом в судовому засіданні інформації про фактичні дані, представленої сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, за допомогою передбачених в законі засобів доказування на підставі принципів усності та безпосередності. Предметом доказування у кожній справі є факти, які становлять основу заявлених вимог і заперечень проти них або мають інше значення для правильного розгляду справи і підлягають встановленню для прийняття судового рішення.
Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до частини 2 статті 76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі позивачка.
Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.
Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст. 367, ч. 1 ст. 369, ст.ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача  ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Козій Дар`я Олександрівна, – залишити без задоволення.
Рішення Дзержинського районного суду  м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 вересня 2020 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 05 березня 2021 року.

Головуючий:                                        

Судді: