КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
    03680 м. Київ , вул. Солом`янська, 2-а 

Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/7922/2020                                          
                                                  
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ
 
17 грудня 2020 року                                                                     м. Київ                                                                                                                                            Справа №  757/65221/17
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді-доповідача                              Ящук Т.І.,
суддів                                                                        Немировської О.В., Чобіток А.О.,
за участю секретаря судового засідання               Кравченко Н.О.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником ОСОБА_2 , на рішення Печерського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2019 року, ухвалене у складі судді Остапчук Т.В.,
у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення додаткової заробітної плати, середнього заробітку та зобов`язання вчинити певні дії,
встановив:
 
В листопаді 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до  відповідачів ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (скорочене офіційне найменування - ПАТ «ВіЕйБі Банк»), Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», в якому просить стягнути додаткову заробітну плату в розмірі 270 000 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 4 лютого 2015 року по день постановлення рішення, зобов`язати уповноважену особу Фонду визнати його кредитором ПАТ «ВіЕйБі Банк» та включити вимоги в розмірі додаткової заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «ВіЕйБі Банк», які підлягають задоволенню у порядку другої черги. 
Свої вимоги обґрунтовував тим, що 01.10.2014 року було укладено трудовий договір. Відповідно до п.п. 1.1.,4.1,4.2 договору його було прийнято на роботу на посаду національного директора з продажів РБ ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» Відповідно до довідки № 20/1/1-4710 від 24.03.2015 року за листопад 2014 року йому була виплачена заробітна плата, але додаткова заробітна плата не виплачена. Згідно з наказом № 36-п від 04.02.2015 року його було звільнено з 04.02.2015 року на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. 20.03.2015 року виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення № 63 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію». Відповідач відмовився включати заборгованість до акцептованого реєстру кредиторів, чим порушуються його права. 
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи. 
Вказує, що в оскаржуваному судовому рішенні не відображено факту надання доказу позивачем про те, що у строки передбачені ч. 5 ст. 45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» , тобто у період прийняття до задоволення банком кредиторських вимог, 30.03.2015 pоку ОСОБА_1 звернувся до уповноваженої особи на ліквідацію ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» з заявою про визнання його кредитором банку, яка була отримана 03.04.2015 pоку, однак відповіді на дану заяву не отримав.
Звертає увагу на те, що Печерським районним судом м. Києва розглядалася позовна заява ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» в особі уповноваженої особи Славкіної М.А. до ОСОБА_1 про визнання трудового договору від 01.10.2014 року недійсним. В результаті розгляду  рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20.03.2017 року у справі за № 757/49315/16-ц позов залишено без задоволення, рішення набуло законної сили. 
Крім того, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20.06.2018 року відмовлено в позові ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» до ОСОБА_1 про визнання трудового договору від 01.10.2014 року фіктивним, рішення набуло законної сили. Отже, судом встановлено факт та законність встановлених трудових відносин між ОСОБА_1 та ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк».
Вказує, що до позовної заяви у цивільній справі № 757/65221/17-ц було додано копію довідки про розмір заробітної плати ОСОБА_1 за № 20/1/1-4710 від 24.03.2015 року. Розмір заробітної плати у лютому 2015 року (фактичному місяці звільнення ОСОБА_1 ) складав 76 781,68 грн. Виходячи з того, що відповідачем було проігноровано вимогу суду щодо надати довідку про середній заробіток ОСОБА_1 не існує впевненості, що його заробітна плата за лютий 2015 року не включає в собі компенсацію за невикористану відпустку, яка згідно з Постановою № 100 КМУ від 08.10.2015 року в обрахунок середнього заробітку дані кошти не включаються. Виходячи з ситуації, що склалася, до обрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні прийнято заробітну плату ОСОБА_1 за грудень 2014 року (45 225,33 грн.) та січень 2015 року (45 252,13 грн.). Відповідно до довідки № 20/1/1-4710 від 24.03.2015 pоку, виданої ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», за період з 01.12.2014 року по 31.01.2015 року розмір заробітної плати ОСОБА_1 склав 90 477,46 грн. Виходячи з вищевикладеного, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складала 2 104,13 грн. (90 477,46 / 43 дні = 2 104,13 грн.)
 
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали доводи апеляційної скарги, просили рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Щодо участі у даній справі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», то під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції встановлено, що рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 1627 від 03 вересня 2020 року  були відкликані повноваження ліквідатора ПАТ «ВіЕйБі Банк», делеговані Луньо І.В. рішенням Виконавчої дирекції Фонду від 22.06.2019 року № 1175. Визначені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» повноваження під час здійснення ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» здійснюються Фондом безпосередньо.
 
У зв`язку з викладеним, відповідно до ст. 55 ЦПК України, до участі у справі замість  Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» апеляційним судом залучено Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, що здійснює безпосереднє виведення  ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» з ринку.
У відзиві на апеляційну скаргу  представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб вважав доводи апеляційної скарги безпідставними та просив залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.
В судовому засіданні представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Кустова Т.В. просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. 
 
Судом першої інстанції було встановлено, що 01.10.2014 р. між позивачем та ПАТ  «Всеукраїнський акціонерний банк»  було укладено трудовий договір. Відповідно до п.п.1.1.,4.1,4.2 договору позивача було прийнято на роботу на посаду національного директора з продажів РБ ПАТ  «Всеукраїнський акціонерний банк».
 Згідно наказу № 36-п від 04.02.2015р. позивача було звільнено з 04.02.2015р. на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Відповідно до довідки № 20/1/1-4710 від 24.03.2015р. за листопад 2014р. йому була виплачена заробітна плата,  додаткова заробітна плата не виплачена.  
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20.06.2018 р. відмовлено в позові ПАТ  «Всеукраїнський акціонерний банк» про визнання трудового договору від 01.10.2014 року фіктивним.
20 березня 2015 року виконавча дирекція Фонду прийняла рішення № 63 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію», згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» і призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Славкіну М.А. строком на 1 рік з 20 березня 2015 року по 19 березня 2016 року включно.
            Судом встановлено, що через місяць після звільнення позивача розпочалася процедура ліквідації банку. Початок процедури ліквідації банку та призначення уповноваженої особи Фонду унеможливлює стягнення працівником гарантованих на випадок звільнення сум в інший спосіб, аніж шляхом звернення до уповноваженої особи Фонду із заявою про включення грошових вимог щодо заробітної плати до реєстру акцептованих вимог кредиторів.
26 березня 2015 року у газеті «Голос України» були опубліковані відомості про ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» та призначення уповноваженої особи Фонду. Кредитори банку мали право подати кредиторські вимоги у період з 26 березня 2015 року до 24 квітня 2015 року включно.
В травні 2016 р. позивач звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом про стягнення заробітної плати. Ухвалою суду від 16.03.2018 р.  позовну заяву було залишено без розгляду за заявою позивача від 24.10.2017 р.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про зобов`язання уповноваженої особи Фонду включити до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «ВіЕйБі Банк»  вимоги, що підлягають задоволенню у другу чергу, додаткової заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив з того, що  з вимогою про задоволення банком кредиторських вимог позивач ОСОБА_1 не звернувся у строк, передбачений частиною п`ятою статті 45 Закону, у період прийняття та задоволення банком кредиторських вимог, також з позовом до ПАТ «ВіЕйБі Банк» про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не звертався.
Тому суд дійшов висновку, що позивачем не додержано встановленого Законом строку для звернення з вимогами до банку,  вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі не розглядались.  Відповідно до частини восьмої статті 49 Закону вимоги, не включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів, задоволенню в ліквідаційній процедурі не підлягають і вважаються погашеними.
 
Проте колегія суддів з висновками суду першої інстанції у викладеній частині не погоджується, оскільки висновки суду не у повному обсязі відповідають обставинам справи.
Як вбачається з матеріалів даної справи, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 березня 2017 року у справі  № 757/49315/16-ц за позовом Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський акціонерний банк" до ОСОБА_1   про визнання трудового договору від 01 жовтня 2014 року недійсним, яке було залишене без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 29 червня 2017 року та  постановою Верховного Суду від 22 травня 2019 року,  були встановлені наступні обставини. 
18 травня 2009 року ПАТ «ВіЕйБі Банк» було прийнято на роботу ОСОБА_1   на посаду національного директора з продажів, як наслідок, між сторонами було укладено трудовий договір від 18.05.2009 року, що було оформлено відповідно до вимог КЗпП України наказом ПАТ «ВіЕйБі Банк» №269-п від 18.05.2009.
16.11.2009 року згідно наказу ПАТ «ВіЕйБі Банк» №866-п ОСОБА_1 з 16.11.2009 року було переведено на посаду національного директора з продажів РБ із збереженням попереднього посадового окладу.
Окрім того, 01 жовтня 2014 року між позивачем та відповідачем було укладено трудовий договір , відповідно до п.п.1.1., 1.2., 4.1. якого ОСОБА_1 приймався на посаду національного директора з продажів РБ із щомісячною оплатою праці у розмірі 45000 грн. до оподаткування.
Також, згідно п.4.2. вищезазначеного трудового договору працівнику повинна бути нарахована та виплачена 21.11.2014 року додаткова заробітна плата в розмірі 270 000 грн.
Згідно з п.6.1. трудового договору договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє протягом невизначеного строку.
Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» про визнання недійсним трудового договору від 01 жовтня 2014 року,  укладеного з ОСОБА_1 , Печерський районний суд м. Києва  у рішенні від 20 березня 2017 року зазначив, що  встановлення підприємством, установою, організацією в межах своїх повноважень і за рахунок власних коштів у трудових договорах чи інших угодах додаткових, порівняно із законодавством, трудових чи соціально-побутових пільг для працівників, тобто тих, які покращують їх становище, не може бути приводом для визнання таких умов недійсними.
Верховний Суд у постанові від 22 травня 2019 року, залишаючи без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій, зазначив, що суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, встановивши наявність між сторонами договору трудових правовідносин, які регулюються нормами трудового й спеціального законодавства, та факт укладення цього договору саме у зв`язку з існуванням трудових правовідносин, дійшов обґрунтованого висновку про те, що оспорюваний договір не є правочином у розумінні статті 202 ЦК України, на який поширюються передбачені нормами статей 203, 215 ЦК України загальні вимоги щодо чинності правочину та який може бути визнаний недійсним із передбачених ЦК України підстав із застосуванням наслідків недійсності правочину.
 
На підставі постанови правління Національного банку України від 20 листопада 2014 року № 733 «Про віднесення ПАТ «ВіЕйБі Банк» до категорії неплатоспроможних», Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20 листопада 2014 року № 123 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «ВіЕйБі Банк», яким з 21 листопада 2014 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «ВіЕйБі Банк».
Як вбачається з матеріалів справи, наказом № 36-п від 04 лютого 2015 року ОСОБА_1   було звільнено з 04.02.2015р. на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням штату працівників.
Згідно з довідкою  № 20/1/1-4710 від 24.03.2015 року за період з 01 серпня 2014 року по 31 січня 2015 року позивачу виплачувалась заробітна плата у розмірі 20 706 грн. щомісячно.  Додаткова заробітна плата, що передбачена умовами п. 4.2  трудового договору від 01 жовтня 2014 року, у розмірі 270 000 грн., та підлягала виплаті 21 листопада 2014 року, виплачена не була ( а.с. 8, т. 1).
Згідно з довідкою, виданою Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» ( а.с. 152, т. 1), ОСОБА_1 за період з 01 серпня 2014 року по 31 січня 2015 року була нарахована та виплачена заробітна плата на загальну суму 268 753 грн. 69 коп., тобто середньомісячна заробітна плата - 44 792,28 грн.  Відомості про виплату додаткової заробітної плати у вказаному розмірі - також відсутні.
20 березня 2015 року виконавча дирекція Фонду прийняла рішення № 63 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію», згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» і призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Славкіну М.А. строком на 1 рік з 20 березня 2015 року по 19 березня 2016 року включно.
Згідно з пунктом 17 частини першої статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»  уповноважена особа Фонду - це працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.
Відповідно до частини третьої статті 37 Закону уповноважена особа Фонду діє від імені банку в межах повноважень Фонду.
Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює повноваження органів управління банку, складає реєстр акцептованих вимог кредиторів (вносить зміни до нього) та здійснює заходи щодо задоволення вимог кредиторів (пункти 1,3 частини першої статті 48 Закону).
Таким чином, з початком процедури ліквідації уповноважена особа Фонду є представником банку, який ліквідується, та здійснює під час ліквідаційної процедури повноваження органів управління банку. Банк зберігає свою правосуб`єктність юридичної особи та статус самостійного суб`єкта господарювання до завершення процедури його ліквідації і внесення запису про це до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Початок процедури ліквідації банку та призначення уповноваженої особи Фонду унеможливлює стягнення працівником гарантованих на випадок звільнення сум в інший спосіб, аніж шляхом звернення до уповноваженої особи Фонду із заявою про включення грошових вимог щодо заробітної плати до реєстру акцептованих вимог кредиторів.
Згідно з частиною п`ятою статті 45 Закону протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку. Вимоги фізичних осіб-вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються. У разі призначення уповноваженої особи Фонду, якій делеговано Фондом повноваження щодо складення реєстру акцептованих вимог кредиторів, кредитори заявляють про свої вимоги до банку такій уповноваженій особі Фонду.
Уповноважена особа Фонду припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами (частина перша статті 49 Закону).
26 березня 2015 року у газеті «Голос України» були опубліковані відомості про ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» та призначення уповноваженої особи Фонду. Кредитори банку мали право подати кредиторські вимоги у період з 26 березня 2015 року до 24 квітня 2015 року включно.
Разом з тим, поза увагою суду першої інстанції залишилась та обставина, що 30 березня 2015 року представником ОСОБА_1 - ОСОБА_6   на адресу  Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію  ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» Славкіної М.А. було надіслано заяву про визнання вимог кредитора до банку від 30 березня 2015 року, заявник ОСОБА_1 , що ґрунтувались на умовах трудового договору від 01.10.2014 року. Зазначена копія трудового договору, копія довідки від 24.03.2015 року, копія трудової книжки та паспорту ОСОБА_1 були додані до відповідної заяви та надіслані на адресу Уповноваженої особи Фонду рекомендованим листом з повідомленням ( а.с. 228, т. 1). Вказана заява ОСОБА_1 разом з додатками була отримана Уповноваженою особою Фонду 03 квітня 2015 року, що підтверджується наявними у матеріалах справи  описом рекомендованого листа з повідомленням та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення  03 квітня 2015 року ( а.с. 227-228, т. 1).
Уповноважена особа Фонду припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами (частина перша статті 49 Закону).
Будь-які спори щодо акцептування вимог кредиторів підлягають вирішенню у судовому порядку. Судове провадження щодо таких вимог не припиняє перебіг ліквідаційної процедури (частина четверта статті 49 Закону).
Таким чином, колегією суддів встановлено, що  у зв`язку з оспорюванням умов трудового договору від 01.10.2014 року, укладеного  між ОСОБА_1 та ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб двічі зверталась до суду з позовами - про визнання вказаного трудового договору недійсним та про визнання трудового договору фіктивним.
Однак, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 березня 2017 року у справі  № 757/49315/16-ц, що набуло законної сили 29 червня 2017 року,  у задоволенні позову про визнання трудового договору  від 01.10.2014 року недійсним - відмовлено.
Також рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20.06.2018 року  у справі № 757/46774/17-ц відмовлено у задоволенні позову ПАТ  «Всеукраїнський акціонерний банк» про визнання трудового договору від 01.10.2014 року фіктивним.
 Статтею 21 КЗпП України передбачений обов`язок роботодавця виплачувати працівникові заробітну плату.
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу.
При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму (стаття 116 КЗпП України).
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»  у другу чергу задовольняються грошові вимоги щодо заробітної плати, що виникли із зобов`язань банку перед працівниками до прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.
У даній справі зобов`язання ПАТ «ВіЕйБі Банк» перед позивачем щодо виплати додаткової заробітної плати у розмірі 270 000 грн. виникли до початку процедури ліквідації, у листопаді 2014 року.  З  матеріалів справи встановлено, що при звільненні 04 лютого 2015 року позивачу ОСОБА_1 не була виплачена додаткова заробітна плата, передбачена умовами  п.4.2 трудового договору від 01.10.2014 року, що підлягала виплаті  у листопаді 2014 року. 
Таким чином, виплата позивачу додаткової заробітної плати в розмірі 270 000 грн. визначена трудовим договором від 01.10.2014 року, умови якого є дійсними,  з вимогою про задоволення банком вказаних кредиторських вимог ОСОБА_1 звернувся у строк, передбачений ч. 5 ст. 45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», подавши 30 березня 2015 року, тобто у період прийняття та задоволення банком кредиторських вимог,  заяву на ім`я Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» Славкіної М.А. 
Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові  від 29 серпня 2018 року  у справі  № 127/10129/17, у постанові Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 296/2435/16-ц  початок процедури ліквідації банку та призначення уповноваженої особи Фонду унеможливлює стягнення працівником сум в інший спосіб, аніж шляхом звернення до уповноваженої особи Фонду із заявою про включення грошових вимог щодо заробітної плати до реєстру акцептованих вимог кредиторів.
 
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 у вказаній частині та наявність підстав для задоволення позовних вимог про зобов`язання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб визнати ОСОБА_1 кредитором Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» та включити вимоги в розмірі додаткової заробітної плати в сумі 270 000 гривень до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», які підлягають задоволенню у порядку другої черги. 
На підставі викладеного, оскаржуване рішення суду першої інстанції в зазначеній частині підлягає скасуванню з прийняттям постанови про задоволення  вказаних позовних вимог ОСОБА_1 . 
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ПАТ «ВіЕйБі Банк» на користь позивача додаткової заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період  з 04 лютого 2015 року по день постановлення рішення,  суд першої інстанції виходив з того, що після початку процедури ліквідації банку вимоги кредиторів задовольняються в порядку визначеному статтею 52 Закону черговості відповідно до реєстру акцептованих вимог. Включення вимог позивача до реєстру акцептованих вимог кредиторів є підставою для їх задоволення за рахунок коштів, одержаних в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку.  Отже, запровадження тимчасової адміністрації у банку та початок процедури його ліквідації унеможливлюють стягнення з банку коштів в інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» .
З висновками суду першої інстанції у  частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з ПАТ «ВіЕйБі Банк» на користь позивача додаткової заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період  з 04 лютого 2015 року по день постановлення рішення - колегія суддів погоджується, вважає їх законними і обґрунтованими.  Доводи апеляційної скарги позивача висновків суду першої інстанції у цій частині не спростовують
Згідно з пунктом 16 статті 2 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI«Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»  тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.
Відповідно до пункту 6 статті 2 Закону № 4452-VI ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.
При цьому регулювання процедури тимчасової адміністрації передбачено Розділом VIІ «Тимчасова адміністрація», а ліквідації банку - Розділом VIІІ вказаного Закону.
Статтею 36 Закону № 4452-VI врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації. Зокрема, згідно з пунктами 1, 2 частини п`ятої цієї статті під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.
Згідно з пунктом 3 частини шостої статті 36 Закону № 4452-VI обмеження, встановлене пунктом 1 частини п`ятої цієї статті, не поширюється на зобов`язання банку щодо виплати заробітної плати, авторської винагороди, відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров`ю працівників банку.
Тобто передбачені частиною п`ятою статті 36 Закону № 4452-VI обмеження не поширюються на зобов`язання банку щодо виплати заробітної плати, однак лише у період тимчасової адміністрації.
Однак, на час звернення  ОСОБА_1 з даним позовом до суду - 02 листопада 2017 року,  та на час вирішення судами справи в ПАТ «ВіЕйБі Банк» вже було розпочато процедуру ліквідації банку на підставі рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 20 березня 2015 року № 63 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку».
Відповідно до частини першої статті 44 Закону № 4452-VI Національний банк України приймає рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку за пропозицією Фонду та з інших підстав, передбачених Законом України «Про банки і банківську діяльність».
Згідно з частиною п`ятою статті 45 Закону № 4452-VI протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку. Вимоги фізичних осіб-вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються. У разі призначення уповноваженої особи Фонду, якій делеговано Фондом повноваження щодо складення реєстру акцептованих вимог кредиторів, кредитори заявляють про свої вимоги до банку такій уповноваженій особі Фонду.
Пунктами 1-3 частини другої та абзацом першим частини третьої статті 46 Закону № 4452-VI, якою врегульовано наслідки початку процедури ліквідації банку, визначено, що з дня початку процедури ліквідації банку припиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів)) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Якщо в банку, що ліквідується, здійснювалася тимчасова адміністрація, з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку тимчасова адміністрація банку припиняється. Керівники банку звільняються з роботи у зв`язку з ліквідацією банку; банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси; строк виконання всіх грошових зобов`язань банку та зобов`язання щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів) вважається таким, що настав. Під час здійснення ліквідації у банку не виникає жодних додаткових зобов`язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури.
Наведеною статтею Закону не передбачено, що встановлені нею обмеження не поширюються на зобов`язання банку щодо виплати заробітної плати (як це має місце під час тимчасової адміністрації), середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації втрати частини заробітку.
Згідно з частиною першою статті 52 Закону № 4452-VI кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів у певній черговості, зокрема до другої черги віднесені грошові вимоги щодо заробітної плати, що виникли із зобов`язань банку перед працівниками до прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.
У спорах, пов`язаних з виконанням банком (в якому запроваджена тимчасова адміністрація та/або розпочата процедура ліквідації) зобов`язань перед кредиторами, норми Закону № 4452-VI є спеціальними; цей Закон є пріоритетним щодо інших нормативних актів України у цих правовідносинах.
Таким чином, оскільки на час пред`явлення позову і розгляду цієї справи в судах першої та апеляційної інстанції в ПАТ «ВіЕйБі Банк» вже було розпочато процедуру ліквідації, то стягнення коштів, в тому числі заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, у будь-який інший спосіб, аніж це визначено Законом № 4452-VI, є неможливим. 
 Порядок задоволення визнаних ліквідатором вимог кредиторів під час ліквідації банку не передбачає можливості задоволення вимог конкретного кредитора поза процедурою, встановленою Законом.
Відкликання Національним банком України на момент вирішення спору банківської ліцензії відповідача і початок процедури його ліквідації як юридичної особи зумовили настання для позивача правових наслідків, зокрема необхідність застосування спеціальної процедури пред`явлення майнових вимог до банку та їх задоволення у передбачених Законом порядку та черговості.
Запровадження тимчасової адміністрації у банку та початок процедури його ліквідації унеможливлюють стягнення з банку коштів в інший спосіб, аніж це передбачено Законом.
Зазначені висновки щодо застосування норм матеріального права сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі № 910/23398/16;  від 22 серпня 2018 року у справі № 559/1777/15-ц;  від 29 серпня 2018 року  у справі  № 127/10129/17.
Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга позивача не містить.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення в частині вирішення позовних вимог про стягнення додаткової заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку з дня звільнення по день ухвалення рішення - постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу в цій частині слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення у вказаній частині  залишити без змін.
Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору, пропорційно до задоволених позовних вимог,  в розмірі 1600 грн.
 
Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374-379, 381-383 ЦПК України, суд
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником ОСОБА_2 , - задовольнити частково.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2019 року - скасувати в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб вчинити певні дії та прийняти в цій частині постанову:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб  про зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Зобов`язати Фонд гарантування вкладів фізичних осіб визнати ОСОБА_1 кредитором Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» та включити вимоги в розмірі додаткової заробітної плати в сумі 270 000 гривень до реєстру акцептованих вимог кредиторів Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк», які підлягають задоволенню у порядку другої черги. 
Стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 1600 грн.
В іншій частині рішення Печерського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2019 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя - доповідач:                                                              Ящук Т.І.
 
Судді:                                                                                   Немировська О.В.
 
Чобіток А.О.