УХВАЛА        
 
15 лютого 2021 року
м. Київ
 
справа № 296/5726/19
провадження № 61-5117ск20 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю.,                 Коротенка Є. В.,
 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 01 липня 2019 року, рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 29 січня               2020 року та постанову Житомирського апеляційного суду від                           11 листопада 2020 року у справі за позовом Департаменту соціальної політики Житомирської міської ради до ОСОБА_1 про зобов`язання повернути посвідчення інваліда війни,
 
ВСТАНОВИВ :
 
У червні 2019 року Департамент соціальної політики Житомирської міської ради звернувся до суду з указаним позовом до ОСОБА_1 , в якому просив зобов`язати останнього повернути посвідчення інваліда війни ІІ групи серії НОМЕР_1 , видане 18 липня 2012 року Управлінням праці та соціального захисту населення Корольовської районної ради м. Житомира. 
 
В обґрунтування позову зазначав, що 18 липня 2012 року Управлінням праці та соціального захисту населення Корольовської районної ради              м. Житомира ОСОБА_1 установлено статус інваліда війни ІІ групи та видано відповідне посвідчення. 
Під час проведення тимчасовою комісією перевірки законності встановлення статусу та видачі посвідчень інвалідів війни за період з               01 січня 2005 року по 31 березня 2013 року виявлено безпідставне встановлення відповідачу статусу інваліда війни ІІ групи. 
 
ОСОБА_1 запропоновано у 10-денний термін надати довідку про залучення його до складу формувань Цивільної оборони із зазначенням назви такого формування та терміну перебування у зоні відчуження, але такої довідки у визначений термін останній не надав. 
За таких обставин, документи, які наявні у спостережувальній справі ОСОБА_1 , не відповідають умовам, за яких особу можна віднести до інвалідів війни. Натомість документи надають право на статус ліквідатора аварії на ЧАЕС 1 категорії, який і має ОСОБА_2 . 
Зазначав, що статуси інваліда війни ІІ групи та ліквідатора аварії на ЧАЕС 1 категорії є різними статусами. 
Рішенням тимчасової комісії від 14 липня 2017 року ОСОБА_1 позбавлено статусу інваліда війни ІІ групи та прийнято рішення щодо вилучення в останнього посвідчення інваліда війни. Добровільно повернути посвідчення відповідач відмовляється та користується ним, що призводить до нецільового використання бюджетних коштів.
Ураховуючи викладене Департамент соціальної політики Житомирської міської ради просив про задоволення позову.
 
Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 01 липня     2019 року відкрито провадження в справі за вказаним позовом.
 
Відкриваючи провадження у справі, місцевий суд виходив з того, що позовна заява подана з додержанням вимог статей 175-177 ЦПК України, віднесена до предметної, суб`єктної, інстанційної та територіальної юрисдикції суду.
 
Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 29 січня  2020 року позов Департаменту соціальної політики Житомирської міської ради задоволено.
Зобов`язано ОСОБА_1 повернути Департаменту соціальної політики Житомирської міської ради посвідчення інваліда війни ІІ групи серії               НОМЕР_1 , видане 18 липня 2012 року Управлінням праці та соціального захисту населення Корольовської районної ради                            м. Житомира.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Місцевий суд, зобов`язуючи ОСОБА_1 повернути посвідчення інваліда війни ІІ групи серії НОМЕР_1 , виходив з доведеності позовних вимог. ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту залучення його до складу формувань Цивільної оборони із зазначенням назви такого формування та терміну перебування у зоні відчуження. Рішення Управління праці та соціального захисту населення Корольовської районної ради м. Житомира, оформлене протоколом № 3 від 14 липня 2017 року про позбавлення ОСОБА_1 статусу інваліда війни ІІ групи є чинним та нескасованим. У разі виникнення підстав, за якими особа втрачає право на статус, визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», видане їй раніше посвідчення вилучається уповноваженим на видачу посвідчень органом. 
 
18 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою на ухвалу Корольовського районного суду                        м. Житомира від 01 липня 2019 року та рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 29 січня 2020 року.
 
Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 28 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 в частині оскарження ухвали Корольовського районного суду м. Житомира від 01 липня 2019 року повернуто заявникові з підстав, пункту 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України.
 
Апеляційний суд, повертаючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 в частині оскарження ухвали Корольовського районного суду м. Житомира від                01 липня 2019 року, виходив з того, що апеляційна скарга подана на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.
 
Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 02 березня 2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою                   ОСОБА_1 в частині оскарження рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 29 січня 2020 року.
 
Постановою Житомирського апеляційного суду від 11 листопада                   2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 29 січня              2020 року - без змін. 
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.
 
У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Корольовського районного суду                      м. Житомира від 01 липня 2019 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 28 лютого 2020 року.
 
Ухвалою Верховного Суду від 19 березня 2020 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 01 липня                   2019 року відмовлено з підстав, передбачених пунктом першим частини другої статті 394 ЦПК України.
Касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 28 лютого 2020 року відкрито та 
витребувано з Корольовського районного суду м. Житомира справу                                   № 296/5726/19.
 
У січні 2021 року  ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Корольовського районного суду                         м. Житомира від 01 липня 2019 року повторно, та на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 29 січня 2020 року і постанову Житомирського апеляційного суду від 11 листопада                    2020 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та закрити провадження у справі.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 01 липня 2019 року з огляду на наступне.
 
Пунктом 3 частини другої статті 394 ЦПК України передбачено, що суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо є постанова про залишення касаційної скарги цієї особи без задоволення або ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення.
 
З матеріалів касаційного провадження вбачається, що ухвалою Верховного Суду від 19 березня 2020 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 01 липня 2019 року відмовлено з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті               394 ЦПК України.
 
З огляду на вищевказані обставини та норми закону, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 01 липня                2019 року необхідно відмовити з підстав, передбачених пунктом                       3 частини другої статті 394 ЦПК України, оскільки ухвалою Верховного Суду від 19 березня 2020 року ОСОБА_1 відмовлено у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вказане судове рішення.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 29 січня 2020 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 11 листопада 2020 року з огляду на наступне.
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, містяться у статті 129 Конституції України, відповідно до якої основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України передбачено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України. 
 
Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції,                              ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до                           Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу               малозначною.
 
Касаційний цивільний суд, перевіривши доводи касаційної скарги, вважає, що наведені заявником обставини, передбачені пунктом                       2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не дають підстав як для висновку про те, що справа становить виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу, так і для висновку про те, що розгляд справи судом касаційної інстанції потрібен для формування єдиної судової практики правозастосування, у зв`язку з чим відсутні підстави для відкриття касаційного провадження.
 
Крім того, при визначенні справи малозначною Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року               № R (95) 5, згідно яких державам-членам Ради Європи необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. 
 
Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України встановлено, що                        суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).
 
З огляду на викладене, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 29 січня 2020 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 11 листопада 2020 року слід відмовити з підстав, встановлених пунктом 1 частини другої статті                 394 ЦПК України.
 
Керуючись частиною шостою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктами 1, 3 частини другої статті 394 ЦПК України,
 
                                                              УХВАЛИВ :
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Корольовського районного суду                        м. Житомира від 01 липня 2019 року, рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 29 січня 2020 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 11 листопада 2020 року у справі за позовом Департаменту соціальної політики Житомирської міської ради до ОСОБА_1 про зобов`язання повернути посвідчення інваліда війни відмовити.
 
Судді:	В. С. Жданова	
 	А. Ю. Зайцев	
 	Є. В. Коротенко