Справа № 132/74/19
Провадження № 22-ц/801/137/2021
Категорія: 19
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сєлін Є. В.
Доповідач:Міхасішин І. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2021 року	Справа № 132/74/19	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ: головуючого: Міхасішина І.В.,
суддів: Сопруна В.В.., Стадника І.М.,
за участю секретаря судового засідання: Безрученко Н.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу № 132/74/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Лісоволисіївської сільської ради Калинівського району Вінницької області про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування та свідоцтва про право власності на земельну ділянку
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 26 жовтня 2020 року, повний текст якого складено 26 жовтня 2020 року, ухвалене у складі судді Селіна Є.В., 
встановив:

В січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та Лісоволисіївської сільської ради Калинівського району Вінницької області про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування та свідоцтва про право власності на земельну ділянку.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , який знаходиться на земельній ділянці розміром 0,25га., переданій йому в приватну власність згідно рішення Лісоволисіївської сільради Калинівського району Вінницької області від 08.04.1995р. Дана земельна ділянка межує із земельною ділянкою відповідача ОСОБА_2 , яка в 2014р. отримала Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме на земельну ділянку розміром 0,25га., для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: АДРЕСА_1 , яке видане на підставі рішення 25-ої сесії 6-го скликання Лісоволисіївської сільради Калинівського району Вінницької області від 26.03.2014р., яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі та передано її у власність. Це рішення органу місцевого самоврядування порушує його право користування своєю земельною ділянкою, оскільки її частина, якою він постійно користувався, тепер знаходиться фактично у власності відповідача, через допущену описку в частині лінії розташування межі. Так, межа між їхніми земельними ділянками протягом останніх сорока років була виділена парканом, та жодних суперечностей щодо цієї межі між ним та його рідним братом (батьком відповідача) не було. Оскільки межі, які історично склались між домогосподарствами, не відповідають межам, зазначеним в Свідоцтві на право власності на нерухоме майно, то останнє підлягає скасуванню. Крім того, при виготовленні технічної документації, відповідач повинна була підписати відповідний Акт встановлення та закріплення меж земельної ділянки, однак він його не підписував, а отже не погоджував межі суміжних земельних ділянок. Виходячи з цього, Свідоцтво на право власності на нерухоме майно від 23.09.2014р., індексний номер 27144345, видане з порушенням земельного законодавства. В 2017 році відповідач подала до Калинівського районного суду Вінницької області позовну заяву про відновлення меж земельної ділянки, та з цього часу він вперше дізнався про наявність оскаржуваного рішення органу місцевого самоврядування, та виданого на його підстав правовстановлюючого документа на землю, а тому просить поновити строк на їх оскарження.
На підставі зазначеного просив суд поновити строк на звернення до суду із вказаним позовом; визнати незаконним та скасувати рішення Лісоволисіївської сільради Калинівського району Вінницької області від 26.03.2014р. про передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки розміром 0,2500га., для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 , та визнати недійсним та скасувати Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 23.09.2014р., індексний номер 27144345, на земельну ділянку розміром 0,2500га., для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 , видане на ім`я ОСОБА_2 , кадастровий номер 0521684200:01:002:0578; стягнути судові витрати сплачені при зверненні до суду в розмірі 704,80грн.
Ухвалою районного суду від 18.07.2019р., задоволене клопотання представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Шимотюк О.В. про призначення експертизи, по цивільній справі призначено судову земельно-технічну експертизу.
На підставі повідомлення експерта про неможливість надання висновку, ухвалою районного суду від 02.01.2020р., провадження в цивільній справі поновлено.
25.05.2020р. представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Шимотюк О.В. повторно звернулась до суду із клопотанням про призначення судової земельно-технічної експертизи, яке згідно ухвали районного суду від 26.05.2020р. було задоволене, по справі призначено судову земельно-технічну експертизу.
Відповідно до заяви представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Шимотюк О.В. про залишення без виконання проведення судової земельно-технічної експертизи, призначеної ухвалою суду від 26.05.2020р., листом Вінницької торгово-промислової палати від 04.08.2020р. за № 23-06-4/63, матеріали цивільної справи повернуті на адресу суду.
Згідно ухвали суду від 10.08.2020р., поновлено провадження в даній цивільній справі, та 01.09.2020р. закрите у ній підготовче провадження, та призначено до судового розгляду.
Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 26 жовтня 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Лісоволисіївської сільської ради Калинівського району Вінницької області про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування та свідоцтва про право власності на земельну ділянку – залишено без задоволення.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем ОСОБА_1 не доведено наявності порушень його права на володіння земельною ділянкою, що була безоплатно передана йому в приватну власність на підставі рішення 3-ої сесії 22-го скликання Лісоволисіївської сільської ради Калинівського району Вінницької області від 08.04.1995р. «Про приватизацію земельних ділянок», внаслідок дій відповідача ОСОБА_2 . 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, які мають значення справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, та постановити нове про задоволення позову.
В апеляційній скарзі зазначено, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги ту обставину, що фактичний розмір та конфігурація земельної ділянки повністю співпадає з картографічними матеріалами села. Суд помилково не дав оцінку план-схемі села. При цьому суд не надав оцінку наявному в матеріалах справи висновку земельно – технічного дослідження , проведеного 23.06.2017 року ТОВ «Експертно – юридичною фірмою «Соломон» . Дане дослідження містить всю необхідну інформацію про фактичні розміри земельної ділянки відповідачки, про розміри її ділянки згідно виготовленої технічної документації, де чітко видно розбіжності, які стали причиною конфлікту.
Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.
В судовому засіданні відповідачка ОСОБА_2 та її представник – адвокат Білан В.В. заперечували щодо задоволення апеляційної скарги, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Позивач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений завчасно та належним чином.
Представник Лісоволисіївської сільської ради в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. 
Колегія суддів, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 Судом встановлено, що на час прийняття 3-ою сесією 22-го скликання Лісоволисіївської сільської ради Калинівського району Вінницької області рішення від 08.04.1995р. про передачу ОСОБА_1 безоплатно в приватну власність земельну ділянку площею 0,31га., в тому числі: для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд площею 0,25га., та для ведення особистого підсобного господарства площею 0,06га., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , був чинним Земельний кодекс України (далі - ЗК України) № 561-XII від 18 грудня 1990 року, який втратив чинність з 01 січня 2002 року.
Згідно частини другої статті 3 ЗК України 1990 року (в редакції, чинній на момент передачі земельної ділянки у власність) розпоряджаються землею Ради народних депутатів, які в межах своєї компетенції передають землі у власність або надають у користування та вилучають їх.
Відповідно до частин першої, третьої, та четвертої статті 6 ЗК України 1990 року, громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок, передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції, зокрема безплатно для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд та для ведення особистого підсобного господарства.
За положеннями статей 4, 7 ЗК України 1990 року, землі, що перебувають у державній власності, можуть передаватись в колективну або приватну власність і надаватись у користування.
Статтями 17, 18 ЗК України 1990 року визначався певний порядок та підстави надання громадянам у власність земельних ділянок із земель державної або комунальної власності за рішенням органів державної влади в межах їх повноважень.
Згідно частини першої  статті 17 ЗК України 1990 року, передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки.
За статтею 22 ЗК України 1990 року, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.
Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.
Статтею 23 ЗК України 1990 року передбачено, що право власності або право постійного користування землею посвідчується Державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Форми Державних актів затверджуються Верховною Радою України.
Таким чином, у ЗК України 1990 року законодавець визначив, що право власності на земельну ділянку виникає лише після обов`язкового настання двох умов: 1) встановлення землевпорядною організацією меж земельної ділянки в натурі і 2) одержання документа, що посвідчує право власності на земельну ділянку.
Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені статтею 23 ЗК України 1990 року (Державними актами). Проте дію статті 23 зупинено щодо власників земельних ділянок, визначених Декретом від 26 грудня 1992 року № 15-92.
Пунктом 3 Декрету встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених ст.1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.
Отже, пунктом 3 Декрету визначено порядок посвідчення права приватної власності громадян на земельні ділянки та документи, що посвідчують право на земельну ділянку. Таким документом може бути відповідний запис у земельно-кадастрових документах.
Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2200-XII «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі», Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 і Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадянам України, затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 лютого 1993 року за № 7, земельні ділянки, надані громадянам для ведення особистого підсобного господарства, будівництва й обслуговування жилого будинку та господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, індивідуального гаражного та дачного будівництва, безоплатно передаються їм у приватну власність у передбачених ст.ст. 56, 57, 67 ЗК України розмірах відповідними радами за місцем розташування цих ділянок.
Встановлення меж земельних ділянок, що передаються у приватну власність, у натурі (на місцевості) виконують землевпорядні організації на замовлення рад, після чого громадяни одержують державний акт на право власності на землю.
Якщо при встановленні меж земельних ділянок будуть виявлені розбіжності даних про розміри ділянок, переданих у власність, із фактичними розмірами, то остаточний розмір такої ділянки визначається місцевою радою.
Відповідно до частини першої статті 106 ЗК України, власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.
Згідно статті 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів.
Встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).
Документація із землеустрою щодо встановлення меж житлової та громадської забудови розробляється у складі генерального плану населеного пункту, проектів розподілу територій і є основою для встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості).
Відповідно до п.п.4.1-4.4  Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок. Власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до статті 186 ЗК України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).
У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки встановити неможливо, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У разі коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема зі встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин.
Таким чином, рішення сільської ради про передачу у власність земельної ділянки саме по собі не є правовстановлюючим документом, а лише створює правову підставу для оформлення речового права на землю у встановленому законодавством порядку.
ЗК України від 18 грудня 1990 року втратив чинність з 01 січня 2002 року та набрав чинності ЗК України від 25 жовтня 2001 року № 2768-III, відповідно у пункті 7 Перехідних положень (Розділ X) якого за громадянами та юридичними особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше чинним законодавством, зберігалися права на ці ділянки.
Положення про посвідчення Державними актами права власності та користування земельними ділянками містяться також у ЗК України від 25 жовтня 2001 року.
Статті 140, 142, 143 ЗК України містять вичерпний перелік підстав припинення прав на земельну ділянку. Але зазначені норми Закону застосовуються у випадку, коли право набуто в установленому законом порядку.
Відповідно до частини першої статті 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.
Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Згідно положень частини п`ятої статті 116 ЗК України, земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.
Відповідно до статті 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Згідно частини третьої статті 152 ЗК України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється у тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.
На підставі частини першої статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Судом встановлено, що відповідно до рішення 5-ої сесії 6-го скликання Лісоволисіївської сільської ради Калинівського району Вінницької області від 30.06.2011р., надано ОСОБА_2 дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку орієнтовною площею 0,53га., в тому числі: 0,25га. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та 0,28га. для ведення особистого селянського господарства, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 замовити технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку.
Згідно другого пункту цього ж рішення, ОСОБА_2 необхідно замовити технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку.
Як вбачається із технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_2 , 02.01 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, 01.03 для ведення особистого селянського господарства, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , наданої відповідно до листа Відділу у Калинівському районі міжрайонного управління у Калинівському та Липовецькому районах Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 17.06.2020р. № 0-2-0.181-459/124-20, на виконання ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 26.05.2020р., ОСОБА_2 звернулася 15.09.2011р. до ПМП «Кванторн» із заявою про виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної (их) ділянки (нок) в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, та для ведення особистого селянського господарства, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі рішення 5-ої сесії 6-го скликання Лісоволисіївської сільської ради Калинівського району Вінницької області від 30.06.2011р. «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 ».
15.09.2011р. згідно погодженого директором ПМП «Кванторн» ОСОБА_4 технічного завдання, передбачені роботи на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та для ведення особистого селянського господарства, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
Виконавцем цих робіт визначено ПМП «Квантрон» (ліцензія на виконання того-геодезичних, картографічних робіт № 547491 від 07.09.2010р., ліцензія на виконання землевпорядних робіт № 50575 від 02.12.2010р., кваліфікаційний сертифікат № 011097 від 12.06.2013р.), яким при виконанні цих робіт потрібно використати: планово-картографічні матеріали, рішення сільської (міської) ради, акт встановлення та погодження зовнішніх меж, висновок районного відділу земельних ресурсів, висновок відділу архітектури та містобудування.
З пояснювальної записки виконавця, а саме уповноваженої особи ПМП «Квантрон» Паламарчук І.В., встановлено, що підставою для розробки технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_2 , для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, та для ведення особистого селянського господарства, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , є заява ОСОБА_2 , рішення 5-ої сесії 6-го скликання Лісоволисіївської сільської ради від 30.06.2011р. Земельна ділянка межує із суміжними землекористувачами: та землі сільської ради. Місцезнаходження точок повороту зовнішньої межі земельної ділянки детально досліджено і встановлено в натурі по фактичному її положенню на місцевості в присутності землевласника і узгоджено з суміжними землевласниками (землекористувачами). Заяв і скарг при встановленні і погоджені меж земельної ділянки в натурі не надійшло. Геодезична прив`язка точок повороту меж земельної ділянки виконувалась з точок теодолітного ходу полярним методом з незалежним контролем геодезичного визначення. Вимірювання кутів повороту точок ходу виконувалось тахеометром 3ТА5Р № 15278. Вирахування координат точок теодолітних ходів, місцеположення точок повороту зовнішньої межі землеволодіння та угідь виконано на персональному комп`ютері типу ІВМ РС з допомогою програмного забезпечення «Digital». Координати точок ходу та точок повороту зовнішніх меж вираховані в державній системі координат 1963р. По матеріалах вирахувань координат точок повороту зовнішньої межі ділянки на персональному комп`ютері складено план земельної ділянки в масштабі 1:1000, з визначенням площі, периметру, лінійних розмірів по межі. За результатами проведених робіт виготовлено три примірника технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості): 1-й примірник – для відділу Держземагенства; 2-й примірник – для ПМП «Квантрон», 3-й примірник – для замовника.
На підтвердження даних обставин, матеріали технічної документації містять: 
пояснювальну записку виконавця ОСОБА_5 ; 
рішення 5-ої сесії 6-го скликання Лісоволисіївської сільської ради Калинівського району Вінницької області від 30.06.2011р. «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 »
заява-замовлення ОСОБА_2 на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості);
технічне завдання ПМП «Кванторн» від 15.09.2011р.; 
висновок відділу містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Калинівської районної державної адміністрації Вінницької області від 30.10.2013р. № 01-11-01-1429, згідно якого відсутні обмеження і сервітути на використання земельної ділянки, переданої ОСОБА_2 ;
акт погодження (встановлення) в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки (земельних ділянок), згідно якого погоджено межі земельної ділянки ОСОБА_2 . Суміжні землевласники (землекористувачі) ніяких претензій при встановленні меж не заявлено. Спірні питання відсутні. Абрис зовнішніх меж земельної ділянки знаходиться на зворотній стороні протоколу. Опис меж з межами, встановленими в натурі, засвідчено підписом сільським головою ОСОБА_6 та завірено гербовою печаткою органу місцевого самоврядування;
а також акт прийому-передачі межових знаків на збереження; журнал польових вимірювань з абрисом; схема теологічного ходу; вирахування координат поворотних точок меж земельної ділянки; збірний кадастровий план суміжних землевласників і землекористувачів; кадастровий план земельної ділянки; експлікація земель згідно з формою 6-зем; лист коректури та перевірки робіт; копія паспорта, ідентифікаційного номера.
Рішенням 25-ої сесії 6-го скликання Лісоволисіївської сільської ради Калинівського району Вінницької області № 34 від 26.03.2014р. «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) ОСОБА_2 », затверджено ОСОБА_2 технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) площею 0,2500га. для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, 0,0840га. для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_1 , та 0,1166га. для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_1 . Передано у власність ОСОБА_2 земельні ділянки площею 0,2500га. для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (визначений кадастровий номер земельної ділянки 0521684200:01:002:0578), 0,0840га. для ведення особистого селянського господарства (визначений кадастровий номер земельної ділянки 0521684200:01:002:0579) в АДРЕСА_1 , та 0,1166га. для ведення особистого селянського господарства (визначений кадастровий номер земельної ділянки 0521684200:01:002:0580) в АДРЕСА_1 . Визначено здійснити державну реєстрацію права власності на вищевказані земельні ділянки у встановленому чинним законодавством порядку.
На підставі вказаного рішення, за підписом державного реєстратора Реєстраційної служби Калинівського районного управління юстиції Вінницької області Мисак А.О. видане Свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 23.09.2014р. за індексним номером: 27144345, згідно якого ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,25га., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 0521684200:01:002:0578, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
Згідно даного правовстановлюючого документа, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 23.09.2014р. державним реєстратором Реєстраційної служби Калинівського районного управління юстиції Вінницької області Мисак А.О. внесено запис про державну реєстрацію прав ОСОБА_2 на вищевказану земельну ділянку (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 459618705216), індексний номер 15975856. 
Відповідно до статті 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Підстави набуття права на землю шляхом передачі ділянок у власність встановлюються нормами Земельного кодексу України (далі - ЗК України).
Згідно частини першої статті 3 ЗК України, земельні відноситни регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Відповідно до частини другої статті 4 ЗК України, завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.
Статтями 116, 118 ЗК України визначено підстави й порядок набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності.
Відповідно до частин шостої, сьомої статті 118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель комунальної власності, зокрема, для будівництва та обслуговування жилого будинку у межах норм безоплатної приватизації, визначеної статтею 121 цього Кодексу, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.
Відповідний орган виконавчої влади, який передає земельні ділянки у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 ЗК України, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.
Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із Законом України від 22 травня 2003 року № 858-IV «Про землеустрій» (далі - Закон № 858-IV), у строки, що обумовлюються угодою сторін.
Відповідно до статті 50 Закону № 858-IV проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок включають, зокрема, викопіювання з кадастрової карти (плану) або інші графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки (у разі формування земельної ділянки), кадастровий план земельної ділянки, матеріали перенесення меж земельної ділянки в натуру (на місцевість) (у разі формування земельної ділянки).
За змістом статті 198 ЗК України, погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами необхідне при кадастровій зйомці як комплексу робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок.
Згідно з положеннями статті 55 Закону № 858-IV, установлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів, здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Власники та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов`язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка.
Механізм встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками визначено Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженою наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686 (далі - Інструкція № 376).
Згідно з пунктом 3.12 Інструкції № 376, закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою.
Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)  може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез`явлення якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті приймання-передачі межових знаків на зберігання.
Аналіз зазначених норм свідчить, що стадія погодження меж земельної ділянки при виготовленні землевпорядної документації є допоміжною. При цьому стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами. Із цього не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа - акта погодження меж слід вважати, що погодження меж не відбулося. Погодження меж полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а з мотивів відмови. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки, яка знаходиться поза межами населеного пункту, із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідним територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин (територіальним органом Держгеокадастру в районах (містах) в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів.
Аналогічні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справах № 350/67/15-ц (провадження № 14-652цс18) та № 514/1571/14-ц (провадження № 14-552цс18).
Статтями 15, 16 ЦК України передбачено право на звернення до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина статті 21 ЦК України).
У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України).
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову у їх задоволенні.  
Відповідно до частин другої, п`ятої статті 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.
Звертаючись до суду із даним позовом, прозивач ОСОБА_1 посилався на те, що при приватизації відповідачем ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,25га. для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 0521684200:01:002:0578, були допущені порушення при виготовлені технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що призвело до помилки та до зміни межі, яка фактично існувала між його земельною ділянкою та земельною ділянкою відповідача, внаслідок чого частина земельної ділянки, яка належала йому та якою він на протязі тривалого часу користувався, увійшла до земельної ділянки відповідача ОСОБА_2 , до того ж, він не підписував Акт встановлення та закріплення меж земельної ділянки.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
В порушення вказаних вимог процесуального закону, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач ОСОБА_1 не довів суду належними та допустимими доказами факт накладення земельної ділянки, належної відповідачу ОСОБА_2 , на земельну ділянку, яка знаходяться у його фактичному користуванні. Відповідач фактично відмовився від проведення земельно-технічної експертизи з метою визначення відповідності розробленої технічної документації на земельну ділянку та її затвердження вимогам земельного законодавства, а також визначення порушень меж та накладання земельних ділянок відповідно до правовстановлюючих документів на ці земельні ділянки.
Доводи позивача про те, що при виготовленні технічної документації на земельну ділянку він не погоджував із відповідачем межі земельної ділянки та ним не підписувався акт погодження, тому технічна документація складена з порушенням вимог земельного законодавства, а видане Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 23.09.2014р. за індексним номером 27144345, порушує його права, підлягають відхиленню.
Враховуючи викладене та взявши до уваги те, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що, позовні вимоги позивача є необґрунтованими, та такими, що задоволенню не підлягають.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду. Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норма процесуального та матеріального права, підстав для його скасування немає.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.
Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 374, 375, 381,382, 384 ЦПК України, суд, 

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 26 жовтня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 20 січня 2021 року.

Головуючий І.В. Міхасішин

Судді: В.В. Сопрун

І.М. Стадник