ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/6211/19          Суддя (судді) суду 1-ї інст.: 
          Шрамко Ю.Т.

ПОСТАНОВА
Іменем України

22 січня 2021 року          м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого судді          Сорочка Є.О.,
суддів           Єгорової Н.М., 
          Федотова І.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Національного банку України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 жовтня 2019 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЦЕНТРОКРЕДИТ" до Національного банку України про визнання протиправним та скасування розпорядження,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом про визнання протиправним та скасування розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг №343 від 07.03.2019.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.10.2019 позов задоволено.
Національний банк України в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що оскаржуване рішення Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг є правомірним.
Скаржником в апеляційній скарзі також заявлено клопотання про заміну відповідача його правонаступником, а саме просить замінити відповідача - Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг на його процесуального правонаступника - Національний банк України.
Ознайомившись із заявленим клопотанням, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для його задоволення, виходячи із наступного.
Відповідно до   статті 52 Кодексу адміністративного судочинства України у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.
Верховною Радою України 12.09.2019 прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення функцій із державного регулювання ринків фінансових послуг» 
Цим Законом здійснено законодавче закріплення перерозподілу та консолідації функцій із державного регулювання ринків фінансових послуг та внесено зміни до низки законодавчих актів, які передбачають передачу повноважень Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у частині регулювання та нагляду у системі накопичувального пенсійного забезпечення, регулювання та нагляду за функціонуванням фінансово-кредитних механізмів і управлінні майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю до Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку. Решта повноважень Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, передається до Національного банку України.
Отже, ухвалений Закон передбачає розподіл повноважень з регулювання фінансового ринку між Національним банком України та Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку.
Зокрема, Національний банк України стає регулятором страхових, лізингових, фінансових компаній, кредитних спілок, ломбардів та бюро кредитних історій, а Національна комісія з цінних паперів та фондового ринку регулюватиме недержавні пенсійні фонди та фонди фінансування будівництва.
Вказаний закон передбачає перехідний період, упродовж якого відбуватиметься передача функцій від Національної комісії з регулювання ринків фінансових послуг до Національного банку України та Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку. Триватиме він до 01.07.2020. Тобто, до 30.06.2020 включно регулюванням ринку як і раніше займатиметься Національна комісія з цінних паперів та фондового ринку, а з 01.07.2020 цю функцію виконуватиме Національний банк України. 
На виконання Закону "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення функцій із державного регулювання ринків фінансових послуг" Президентом України видано Указ від 30.06.2020 № 259/2020, пунктом 1 якого визначено: припинити Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, шляхом ліквідації та визнати таким, що втратив чинність, Указ Президента України від 23.11.2011 № 1070 «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг».
З огляду на викладене Національний банк України з 01.07.2020 є регулятором фінансових установ, а отже і процесуальним правонаступником позивача у цій справі.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для допущення процесуального правонаступництва у даній справі  шляхом заміни Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг на його процесуального правонаступника - Національний банк України.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ТОВ "Центрокредит" є фінансовою установою та здійснює діяльність на ринку фінансових послуг за основним видом діяльності "надання інших фінансових послуг (крім страхування та пенсійного забезпечення)". З цією метою ТОВ "Центрокредит" організований сервіс з надання онлайн позик, який забезпечує надання грошових коштів у позику з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, шляхом укладення з клієнтом електронних договорів позики.
Між позивачем, як позикодавцем, та ОСОБА_1 , як позичальником, 19.10.2018 з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем укладений електронний кредитний договір №МК77718040447.
Також, між позивачем, як позикодавцем, та ОСОБА_2 , як позичальником, 30.11.2018 з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем укладений електронний кредитний договір №МК77718033032-0.
Листами вих. №67/15-8 від 03.01.2019 та №887/15-8 від 21.01.2019 Нацкомфінпослуг надіслано позивачу вимогу щодо надання інформації та документів по взаємовідносинам із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
На виконання вимог відповідача, листами №12 від 15.01.2019 та №24 від 29.01.2019 позивач надав Нацкомфінпослуг інформацію та документи.
Проте, позивачу був надісланий акт про правопорушення, вчинені ТОВ "Центрокредит" на ринку фінансових послуг від 07.02.2019 №94/15-4/15 та повідомлення про час та місце розгляду справи про правопорушення.
Нацкомфінпослуг 07.03.2019 складено оскаржуване розпорядження №343 про застосування заходу впливу до ТОВ "Центрокредит", яким зобов`язано позивача усунути порушення законодавства про фінансові послуги, а також повідомити Нацкомфінпослуг про усунення порушення з наданням підтверджуючих документів у термін до 29.03.2019 включно.
Приймаючи таке рішення, відповідач виходив із того, що підписання позичальником договору та інших документів (додаткових угод до договору) в електронній формі на сайті ТОВ "Центрокредит" відбувається шляхом використання електронного підпису, одноразовим ідентифікатором, а саме: (комбінацією Логіну та Пароля позичальника). Оскільки застосування позичальником Логіну та Паролю відбувається щоразу при входженні до Особистого кабінету, їх не може бути визнано одноразовим ідентифікатором так як нівелюється ознака одноразовості, тобто дійсності для використання один раз, а також суперечить нормам частини першої статті 3 Закону України "Про електронну комерцію". 
Акцепт пропозиції (оферти) ТОВ "Центрокредит" укласти електронний договір з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не був підписаний в порядку, передбаченому статтею 12 Закону України "Про електронну комерцію", таким чином, прийняття (акцепт) ними пропозиції (оферти) ТОВ "Центрокредит" укласти договори здійснено з порушенням абзаців другого та третього частини шостої статті 11 Закону України "Про електронну комерцію". 
Оскільки з наданих ТОВ "Центрокредит" пояснень та документів встановлено недотримання порядку укладення електронного договору, встановленого статтями 11 та 12 Закону України "Про електронну комерцію", Договори є такими, що не прирівнюються до договорів, укладених у письмовій формі. А тому, ТОВ "Центрокредит" фактично надало позики ОСОБА_1 та ОСОБА_2 шляхом безготівкового переказу, не на підставі договорів чим порушено частину першу статті 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", відповідно до якої фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами господарювання на підставі договору.
Не погодившись з таким рішенням, вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом. 
Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що відповідачем не встановлено обставин повернення позичальниками отриманих від ТОВ "Центрокредит" коштів як помилково отриманих, а отже, з урахуванням положень Цивільного кодексу України, кредитні договори №МК77718040447 від 19.10.2018 та №МК77718033032-0 від 30.11.2018 оцінені судом, як укладені.
Також суд вказав, що прийняття пропозиції від ТОВ "Центрокредит" укласти електронний договір (акцепт) позичальниками, здійснено шляхом підписання позичальниками договорів шляхом використання електронного підпису, одноразовим ідентифікатором, а саме (комбінацією Логіну та Паролю Позичальника) на сайті Товариства, відбулось у відповідності до ст.ст.11, 12 Закону України "Про електронну комерцію", та свідчить на користь помилковості доводів відповідача про надання позивачем фінансової послуги з порушенням частини першої статті 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".
Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.
Відповідно до пункту 1 статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг. Не є фінансовими установами (не мають статусу фінансової установи) незалежні фінансові посередники, що надають послуги з видачі фінансових гарантій в порядку та на умовах, визначених Митним кодексом України;
Згідно частини першої статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами господарювання на підставі договору.
Правові відносини у сфері електронної комерції під час вчинення електронних правочинів регулює Закон України «Про електронну комерцію».
Згідно частин третьої, восьмої статті 11 цього Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Частинами третьою, шостою цієї статті також передбачено, що електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: 
- надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;
- заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;
- вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Аналіз викладених норм дає підстави для висновку, що за загальним правилом, електронний договір може бути укладений, зокрема, вчиненням дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. В інших випадках для укладення електронного договору є необхідним підпис, який здійснюється в порядку, передбаченому статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію».
Частиною дванадцятою статті 11 цього Закону визначено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Таким чином, підписання електронного договору в порядку, визначеному статтею 12 Закону, є обов`язковим для договорів, які згідно вимог чинного законодавства укладаються виключно у письмовій формі. 
Як зазначалося, у межах спірних правовідносин досліджується укладення позивачем із фізичними особами кредитних договорів. 
Згідно частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до частин першої-другої статті 1055 ЦК кредитний договір укладається у письмовій формі.
Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Отже, з метою дотримання обов`язкової письмової форми кредитного договору, електронний кредитний договір у відповідності до частини дванадцятої статті 12 Закону має бути підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону. 
Наведене виключає можливість укладення електронного кредитного договору шляхом вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, позаяк у такому випадку електронний договір не буде прирівняно договору, укладеного у письмовій формі та у відповідності до частини другої статті 1055 ЦК такий договір вважатиметься нікчемним. 
Отже, для правильного вирішення даного спору, належить вирішити чи було дотримано позивачем порядку підписання електронних кредитних договорів, що визначений статтею 12 Закону.
Так, відповідно до статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:
- електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину;
- електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;
- аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Як свідчать матеріали справи, при підписанні спірних договорів, позивачем не використовувався електронний підпис, електронний цифровий підпис або аналог власноручного підпису. Позивач, з яким погодився і суд першої інстанції, наполягає на тому, що у даному випадку мало місце використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором шляхом введення логіну та паролю позичальників, вказаних ними при реєстрації на сайті позивача.
Згідно пунктів 6, 12 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»:
- електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору;
- одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.
Станом на час виникнення спірних правовідносин, діяли «Правила надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту Товариства з обмеженою відповідальністю "ЦЕНТРОКРЕДИТ"», затверджені наказом товариства №15 від 28.08.2018, які містили визначення:
- електронний підпис одноразовим ідентифікатором - аналог власноручного підпису позичальника при укладенні кредитного договору та/або інших правочинів з товариством, що вчиняється шляхом введення в особистому кабінеті одноразового ідентифікатора, згенерованого та надісланого електронною системою товариства.
- одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, яку позичальник, що прийняв пропозицію (оферту) укласти кредитний договір з товариством на запропонованих умовах, отримує у вигляді електронного (SMS) повідомлення на номер мобільного телефону.
- логін особистого кабінету - адреса електронної пошти позичальника, вказана ним при реєстрації особистого кабінету на сайті товариства.
- пароль особистого кабінету - унікальна комбінація букв та/або цифр, що встановлюється позичальником. Цю комбінацію позичальник самостійно зазначає в спеціальному полі «пароль» при вході до особистого кабінету.
Отже, для цілей дотримання письмової форми кредитного договору, укладеного в електронній формі, він може бути підписаний за допомогою одноразового ідентифікатора, який надсилається засобами зв`язку позичальнику після його реєстрації у відповідній системі фінансової установи - суб`єкта електронної комерції.
Наведена процедура у розумінні затверджених позивачем правил надання коштів мала передбачати направлення електронного (SMS) повідомлення на номер мобільного телефону позичальника після його реєстрації в особистому кабінеті за допомогою логіна та пароля, що були вказані (встановлені) позичальником при реєстрації в особистому кабінеті. 
Колегія суддів наголошує, що матеріали справи не містять доказів направлення позичальникам за спірними договорами відповідного електронного (SMS) повідомлення чи іншого одноразового ідентифікатора будь-якими засобами зв`язку. Спростування наведених обставин позивачем не наведені.
У свою чергу, логін та пароль, що вказані споживачами послуг під час реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, не є одноразовим ідентифікатором у розумінні викладених вище норм, а їх введення не може розцінюватися як здійснення електронного підпису договору одноразовим ідентифікатором.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що підписання спірних кредитних договорів в порядку, визначеному статтею 12 Закону, здійснено не було, а отже і не дотримано їх письмової форми, що є порушенням стаття 1055 ЦК.
Тому, колегія суддів підтримує висновок відповідача про порушення позивачем вимог частини першої статті 6 Закону «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» у зв`язку із наданням кредиту за відсутності укладеного у встановленому порядку договору.
Відповідно до частини першої статті 39 Закону «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» у разі порушення законів та інших нормативно-правових актів, що регулюють діяльність з надання фінансових послуг, національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, застосовує заходи впливу відповідно до закону.
Пунктом 1 частини першої статті 40 Закону «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, може застосовувати такі заходи впливу зобов`язати порушника вжити заходів для усунення порушення та/або вжити заходів для усунення причин, що сприяли вчиненню порушення.
За таких обставин, враховуючи встановлене порушення позивачем частини першої статті 6 Закону «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», застосування до позивача оскаржуваною постановою заходів впливу у вигляді зобов`язання вжити заходів для усунення порушення є правомірним.
Доводи позивача про порушення строку направлення оскаржуваної постанови не є такими, що свідчать про її протиправність, а посилання на приведення Правил надання коштів у позику у відповідність вимогам Закону України «Про електронну комерцію», не свідчить про усунення виявлених порушень частини першої статті 6 Закону «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».
Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв помилкове рішення про задоволення позову.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).
Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
За змістом частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, то оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, а позов залишенню без задоволення.
Керуючись статтями 34, 243, 317, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Замінити відповідача Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг на її процесуального правонаступника - Національний банк України.
Апеляційну скаргу Національного банку України задовольнити.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 жовтня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов Товариства з обмеженою відповідальністю "ЦЕНТРОКРЕДИТ" до Національного банку України про визнання протиправним та скасування розпорядження залишити без задоволення.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної  скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя          Є.О. Сорочко

Суддя          Н.М. Єгорова

Суддя          І.В. Федотов